K. Kormos Noémi

ROXY KUTYA NAPLÓJA

Harmadik fialás

Helma Kiadó
2024

© K. Kormos Noémi 2024

Minden jog fenntartva.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-639-682-4

Borító: K. Kormos Noémi és Szopos Katalin

Szerkesztő: Bogyó Mária

Korrektor: Bogyó Mária

Kiadja a HELMA kiadó 2024. 12. 07.

A HELMA Kiadó gondozásában eddig megjelent könyvek K. Kormos Noémi szerzőtől:

- Roxy kutya naplója – 2022

- Roxy kutya naplója – Második nekifutás – 2023

- Gesta fuvarorum – 2023

- Szakácskönyv Kitti lányomnak – 2023

- Roxy kutya naplója – Harmadik fialás – 2024.10.22.

- Így mondjuk mi – Roxy kutya és a gazdi aranyköpései – 2024. 10. 22.

A könyvek megvásárolhatóak többféle

formátumban a HELMA kiadó weboldalán (www.helma.hu)

Mottó 1.:

„Mindig hálás vagyok a nevetésért, kivéve, amikor az orromon jön ki a tej.”

(Woody Allen)

Mottó 2.:

Két ember között a legkisebb távolság a nevetés.

(Victor Borge)

Halihó! Sziasztok!

Halihó! Sziasztok!

Három a magyar igazság! Állítólag. Úgyhogy itt vagyok, immár harmadszor. És nagy eséllyel, utoljára. A gazdi ugyanis azt mondja, hogy most már elege van belőlem, annyit fárasztottam az agyát, hogy lassan már üres lesz, mint a templom egerének a stelázsija. Úgyhogy nincs több Roxi kutya naplója, nincs több bejegyzés! Béke van és áldott nyugalom. Megjegyzem, a gazdi eme eszmefuttatásában csak annyi logika van, mint ganéjdombban sterilitás. Mert ugye: attól, hogy nem diktálhatom tovább a történeteket, attól még azok megtörténnek. És nem gondolom azt sem, hogy mostantól mi lennénk a megtestesült jóság, fegyelem és szelídség… Mindegy. A gazdi gondolatmenetén amúgy is csak úthengerrel lehet elmenni, ne is keressetek hát benne rációt. Fogadjátok el, hogy ez lesz a búcsúkötet.

És pont ezért, ez most kicsit el fog térni az előzőektől. Jobban mondva csak a második kötettől. Az első Roxi-kötetben ugyanis a gazdi rendesen hajlítgatta a tér – idő kontinuumot, és most visszatérünk ehhez a módihoz. No, nem teljesen, mert lesz egyfajta időrendiség, de mégsem olyan, mint a második kötetben. Ugyanis ebben a könyvben csak a legjobb Roxi-sztorik lesznek jelen. Úgyhogy elképzelhetőek a nagyobb ugrások: január után hoppsz, máris áprilist írunk, május után meg esetleg július, vagy augusztus jön. Jó, jó… Ismertek már annyira, hogy pontosan tudjátok, velünk nem csak kéthavonta történnek eszement dolgok, de hát, muszáj határt szabni, nem zsúfolhatunk be mindent egyetlen könyvbe, mert akkor az olyan vastag lenne, mint a Lenin összes egybefűzve… Pedig az, higgyétek el, piszok sok! Igyekeztünk a legütősebb történeteket kiválasztani, hogy a nevetőizmok még véletlenül se tudjanak szabira menni. Bízunk benne, hogy ezzel a kötettel sem fogunk csalódást okozni! Mert bár az idők változnak a mi jelszavunk továbbra is megmarad: a Napló jobb, mint a kávé, mert nem csak feldob, de fent is tart.

Na, én azt gondolom, hogy fölösleges itt már a sok duma, szerintem, csapjunk a lecsóba, és jöjjenek a legjobb Roxi sztorik, amikhez nagyon jó szórakozást kívánunk!

Roxi kutya és a gazdi

Emlékeztek? A második Roxi naplót 2022. december 3-mal zártuk. Szóval adja magát, hogy ott folytassuk, ahol abbahagytuk. A számunkra (négylábúakra) igencsak rosszul ható szilveszteri pukkangatások után következtek az unalmas hétköznapok. Vagy mégse?

Naplóbejegyzés: 2023.01.03.

Halihó! Sziasztok! Boldog új évet! Itt vagyok már, itt vagyok! Tegnap délben végre megérkeztek a gazdiék, és kiváltottak bennünket a zaciból. Persze, előtte át kellett esniük a négylábúak, azaz az általunk felállított fogadóbizottság üdvözlésén. A gazdi a masszív bűntudattól vezérelve, amiért másra bízott bennünket öt teljes napra, kivételesen a köszöntés semmilyen formájáért nem szólt ránk. Csak próbált életben maradni, mint meztelen csiga az Antarktisz jegén. Lehet, a gazdi küzdelme kicsit nagyobb kihívás volt. Mogyi azzal kezdett, hogy nem pusztán kipucolta a gazdi fülét, de konkrétan behatolt a fejébe, és a komplett agyát portalanította, nem kifelejtve a tekervények közötti apró mélyedéseket sem. Úgyhogy, ha a gazdinak mostantól még pihentebb agyra utaló beszólásai lesznek, azt bátran köszönjétek Mogyinak. Persze, én sem akartam lemaradni, így aztán mindent bevetettem, hogy én is a gazdi közelébe férkőzzek. Ehhez azonban át kellett ugranom az amúgy is bakkecskét alakító Mogyit, és a gazdi elé - extra simogatás reményében - masszívan lecövekelt Szaffit. És mert a produkciót nem gyakoroltam, bekerült a mutatványba néhány olyan elem is, ami eredetileg nem volt betervezve. Például, hogy ugrás közben Mogyival összefejelünk, mint a keskeny hídon mindenképp elsőbbségi átkelést követelő kiskecskék, és olyat kondul a fejünk, mint a Bazilika nagyharangja. Tekintettel arra, hogy Mogyi amúgy is egy tökfej, most már én is tökkelütött lettem. Szintén nem volt betervezve, hogy amíg én Szaffi hátán egyensúlyozva, megpróbálom kellően szaftos és nyálas puszival ellátni a gazdi fején található szabad négyzetmillimétereket, addig barátnőm összerogy, én pedig elvétem az ugrást, és a gazdi orrával a számban pottyanok vissza a földre. Természetesen, a gazdi nózija ragaszkodott a gazdatesthez, így a pottyanással egyidejűleg, a gazdi fejét is lerántottam, ami így az épp feltámaszkodó Szaffi fejével találkozott, és ezen malőrből kifolyólag, nekik is sikerült lefejelniük egymást, mint a részeg fókáknak a labdát a turistáknak szervezett showműsorban. Csak ez a fejelés kicsit fájdalmasabb volt mindkettőjük számára. Kismacs is részt kívánt venni a köszöntésben, de lévén ő a legkisebb, neki csak annyit sikerült elérni, hogy hol Mogyi, hol Szaff, hol én, vagy a gazdi tapostunk át rajta. Mikor Rafi cica végképp megelégelte, hogy rá csak a matrica szerep marad, köpött akkorát, mint egy oltárterítő, majd ráfújt a gazdira, és jelezte, hogy rá már csak akkor számítson, amikor engesztelésül az ötnapos "gazditalanságért", szervírozza neki a konfitált kacsacombot, hízott libamájjal körítve. Ebben mondjuk, abszolút egyetértettünk Kismaccsal. A Főni nagy franc volt, mert a gazdit engedte előre (ő azt mondta udvariasságból, de szerintem, szimplán csak egy jól átgondolt, nem kicsit köcsög hadicsel volt ez a részéről), és látva, hogy úgy szedjük szét a gazdit, mint hisztis óvodás a Legóból kirakott "Ezeréves sólymot", ő már csak az autó védelmében merészkedett be az udvarra. Pedig teljesen fölöslegesen rinyált, mert attól a pillanattól fogva, hogy megláttuk a gazdit, mi az ő fenekébe tapadtunk bele úgy, mint köpőcsővel kiröppentett rágó a frissen ondolált hajba. Tőlünk aztán a Főni jöhetett - mehetett, ahogy akart. Este meg is jegyezte, hogyha délután köszönni se voltunk hajlandóak neki, akkor most lehet lefalcolni, és eltakarodni a helyéről, hogy ő is vízszintesbe tudja helyezni magát.

Mint említettem, a gazdiban dúlt a lelkifordulás, így villámgyorsan átvedlett a kutyás ruhájába, elindított egy mosást, és már vitt is kifelé bennünket sétálni, a Főnire hagyva a bőröndök elpakolását, és az általunk felhalmozott retek kiganyézását mintegy léleknemesítő jó cselekedetet, amivel biztosíthatja magának majdan a szentté avatását. Azért a gazdi közölte vele, hogy ne aggódjon, az még nem most lesz, és nem is ússza meg ennyivel, a glóriáért még jócskán kell tepernie.

Séta közben a gazdi begyűjtötte az infókat Éva anyutól és Zsófitól, akiknek köszönhetően nem evett meg bennünket az unalom, mert ők gondoskodtak rólunk sétaügyileg. Ádám kölyökgazdi és Dóri pedig az étkezésünkről, és a szilveszter éjszakai felügyeletünkről, amikor Szaffit az átkozott durrogások megint bekergették a cipősbe. A gazdi abszolút elégedett lehet az élelmezésünkkel, mert bizonyítandó, hogy megfelelő mennyiségű és minőségű kaját kaptunk, alighogy kiértünk a placcra, akkora kupacot gyártottam a gazdinak, ami egy afrikai elefántnak is a becsületére vált volna. Megjegyzem, ha nem kaptam volna enni az öt nap alatt semmit, ezt a mennyiséget akkor is produkáltam volna, jelzésként arra vonatkozólag, hogy ez a véleményem a gazdi majd egy hetes távollétéről. Szaffi is ki akarta fejezni a nemtetszését, hogy így bérbe adtak bennünket a gazdiék. De mint tudjuk, Szaffit nem az eszéért szeretjük, így aztán ő nem a legmegfelelőbb büntetést választotta a gazdi számára. A gazdi leült egy farönkre, és mély átéléssel hallgatta a patak csobogását, míg mi szaladoztunk, meg szédelegtünk körülötte. Ám egyszer csak azt észlelte, hogy Szaffika mellé penderedett földöntúli vigyorral a képén, hogy né' hozott a gazdinak valami meglepit cserébe a gazdinélküliségért. A gazdi reflexből akarta megsimogatni Szaffót. Ám amint hozzáért, konstatálta, hogy Szaffika valami irgalmatlan büdös dögbe vagy szarba hempergett meg újfent, és attól függetlenül, hogy a hideg konzervál, és benntartja a szagokat, ez most nagyon nem jött össze. Szaffi háta úgy nézett ki, mint egy vasúti klozet. És bár abban Szaffinak igaza volt, hogy a gazdi fejét elöntötte a lila köd, és átérezte a büntetés teljes súlyát, de utána meg a Szaffi búráját öntötte el a vörös méreg, amikor otthon a gazdi és Főni fertőtlenítős fürdőben részesítette. Hülye gyerek! Bosszút az elkövetőn állunk, nem saját magunkon! Arról már nem is beszélve, hogy így védelemért sem tudott a gazdihoz futni, amikor Mogyival épp őt vettük célba. Azaz, futni tudott, csak a gazdi közölte vele, hogy törlészkedjen ahhoz a jó tehénszaros, dögben mártózott qrva jamaikai nénikéjéhez, meg a hernyótalpas, csípőficamos anyjához, aki nem ette meg örömében, mikor megszületett. A tiltás ellenére Szaffika azért csak beletörölte magát a gazdi farmerjába, így végül a bosszúja mégis értelmet nyert. Mert amint hazaértünk, a gazdi saját magán, és a nadrágján is nagy generálmosást kellett hogy végrehajtson. Este végre már együtt aludt az egész falka, merthogy vacsoraidőre Macs is hazamászott. És bár nem volt konfitált kacsacomb, se hízott libamáj, azért jólesett a frissen főzött tüdő, amihez a gazdi most nem tette kötelezővé a rizs köretet. Bízom benne, hogy a gazdiék most aztán kipihenték magukat egy életre, mert még egy ilyen hosszú kiruccanást nem fogunk nekik elnézni! A legközelebbi viszontlátásig nagy pacsi és boldog vau: Roxi kutya

Mielőtt azt hinnétek, hogy a második rész óta megszaporodtak nálunk a nyávogó négylábúak, mindenkit megnyugtatok, hogy erről szó sincs. Kismacs és Rafi cica ugyanaz, csak ezidőtájt még a névkeresés fázisában voltunk. Kismacs ugyanis nem sokkal karácsony előtt jelent meg nálunk, és döntött úgy, hogy a falkánk tagja kíván lenni. A nagy névkeresésnek aztán az lett a vége, hogy a gazdi, igen kreatívan, Macs analógiájára Kismacsnak keresztelte el a jövevényt. Ám a család többi tagja igencsak berzenkedett a név ellen, és javasolták, hogy kivételesen legyen már a gazdi kicsit kreatívabb, mert az ötletei olyan porosak, mint Csipkerózsika rokkája a százéves álom után. Ám a gazdi kijelentette, hogy tökmindegy „hivatalosan” minek nevezzük az új falkatagot, ő úgyis csak „Cicának” fogja szólítani. És ez így is volt. A most következő bejegyzésben pedig Rafi cica, alias Kismacs, igencsak fontos szerephez jut. Rozi pedig nem más, mint a gazdi karácsonyi ajándéka, a robotporszívó.

Naplóbejegyzés: 2023.01.05.

Halihó! Sziasztok! Mesét mondok: dí, dá, dú, volt egyszer két négylábú! Egyik neve Szaffika, másik neve Rafika. Róluk szól a Napló ma! Azaz zömében róluk, mert nyilván itt vagyunk mi is, a falka értelmesebbje. De ez a kettő, az elmúlt két napban, nemhogy a hülyeség csúcsára tört, de olyan szinten rombolta le az eddigi rekordot, mint anno Robespierrék a Bastille-t.

Kezdjük Kismaccsal! Ez az elvetemült olyan hülye, hogyha az eszetlensége áramot termelne, simán lebonthatnák Paksot. Tegnap például addig ugrált, míg sikerült beindítania Rozit. Ami nem lett volna nagy gáz, ha mindezt nem hajnali 5-kor teszi, és utána ijedtében nem ugrott volna neki az ajtónak, miközben minden zörgő tárgyat, és elektromos vezetéket magával rántott. A csörgés - csattogásra a gazdiék szeme úgy pattant fel, mint rosszul képzett fakír a szöges ágyról. Ezek után úgy döntött, hogy teszteli Szaffi tűrőképességét, és amikor a barátnőm a szokásos reggeli ásítozását végezte, ez a kretén nemcsak belefeküdt a szájába, de határozott elképzelése volt, hogy a tűéles karmaival instant mandulaműtétet hajt végre Szaffón. Szerencsére, Szaffinak a döbbenettől tátva maradt a szája, a gazdi pedig kivételesen meglepő gyorsasággal reagált (és nem fotón akarta megörökíteni az eseményt!), és kikapta ezt a deréktájon agyközpontút (magyarul f@sz-, vagy seggfejet) a haverom szájából, mielőtt elnyelte volna, mint Jónást a cet. Akkor aztán ez a hántolt agyú gondolkodhatott volna Szaffi zuborgó belében egy jó ideig, hogy érdemes-e, mindenféle előképzettség nélkül sebészi hivatást gyakorolni egy tőle ötvenszer nagyobb állaton.

Valószínűleg, Szaffit is megviselték a történtek, és ennek volt köszönhető, hogy a suliban simán hozta "az év idiótáját".

Szokás szerint, őrző-védővel kezdtünk. Először én voltam porondon, és miután tök profin nyomtam, az edző extra feladatokat is adott, és eddig soha nem gyakorolt szituációkat kellett lereagálnom. Ezzel nem is volt semmi baj. Kaptam simit bőven. Az edző kijelentette, hogy: "Tiszta bolond ez, úgy jött nekem, mint a vasas német!" Hiszitek, vagy sem, ettől nagyobb dicséretet nem is kaphattam volna. Max. akkor, ha ronggyá szaggatom. Akkor képes lett volna még a mentőből is kikiabálni, hogy: "Na, ez most patika! Erről beszélgetünk! Így kell ezt!" Hiába na, mindenkinek megvan a maga elmebaja. Az edző azt szereti, ha letámadjuk, mint Odüsszeusz a nyomorult küklopszot az égő fával.

Utánam jött Szaffi. Eleinte ő is jól tolta, úgyhogy a gazdi felvetette, mi lenne, ha Szaffival is lépnének egy szintet, és megpróbálnák a "kerüléses" fürkészést. Elvégre, már annyiszor látta, hogy ha nem teljesen hülye, akkor némi rásegítéssel, csak meg tudja csinálni. (A gazdi figyelmen kívül hagyta azt a kicsit sem elhanyagolható tényt, hogy Szaffika azon idő alatt, amíg én edzek, leginkább alszik, bambul, meditál, átmegy Buddhába, de semmi esetre sem azt figyeli, mi történik a suliban.) Az edző is azt gondolta, hogy azért a tökéletes kivitelezésnek lesz azért egy pöti híja, de egy próbát azért megér. Elsőnek a gazdi szinte körbe vitte a barátnőmet, és csak akkor engedte el, amikor gyakorlatilag, már képtelenség elrontani a feladatot. Szaff nem is rontotta el. Na, akkor, ahogy az orosz mondaná: "jisoraz"! Feladat tökéletesen végrehajtva! Azt mondja az edző: "Most már talán, csak leesett neki, hogy mi a feladat, engedje a gazdi, adja ki az utasítást, hogy" fogd! ", ő meg majd az ostorral jelzi, merre kell futnia. És ekkor Szaffi elővezette az évszázad burleszkjét. Amint megkapta a parancsot, startolt, futott, mint akit puskából lőttek ki. A gáz csak az volt, hogy ellenkező irányba! A gazdi csak mondja neki, mint valami beakadt bakelit lemez, hogy "Fogd! Fogd!", az edző is csattogtatja az ostort, meg kiabálja neki, hogy arra menjen, őt kéne megfogni, de Szaffika nem az a típus, aki hagyja magát befolyásolni. Ő rendületlenül kocogott felénk, teliszájjal rávigyorgott a Főnire, és várta tőle az elismerő szavakat. Az edző meg a gazdi meg csak álltak ott, mint pap fütyije a lagziban, és nem tudták eldönteni, hogy röhögjenek, vagy alapítsák meg az "év kreténje" díjat, amit megelőlegezett bizalommal, máris átadhatnak Szaffinak. Még jó, hogy a fegyelmezőre azért összeszedte magát, és tetemes jutifalatért cserébe hajlandó volt megcsinálni még a nehezített feladatot is. Mogyika végig jól teljesített, rá most egy rossz szót nem lehetett mondani! Ő itthon volt hülye. De itthon nagyon. Kimentünk egy kicsit a Roxilandbe játszani. A gazdi nekem egy kis A-palánkot, meg akadályugrást is előirányzott. Ez a terv kis híján a farkamba került. Az "akadály hopp!" - nál lendületet vettem, ez az agyi anorexiás Mogyi meg, ugrás közben kapta el a farkam. Így aztán ketten repültünk. Egy darabig. Mert én ugyan átugrottam a palánkot ( Igaz, az ugrásnak nem volt bántóan nagy az íve, tekintettel a koloncra, amit magammal cipeltem, és ezáltal a földetérés sem volt a megszokott kecses, sikkes. Inkább csak becsapódtam, mint üzemanyagtól megfosztott repülőgép az anyaföldbe. Orral tompítva az esést. Mogyoró viszont, félúton megállt. A megállását elősegítette a palánk. Mogyika úgy kenődött fel az akadályra, mint száguldozó vak macska a fotocellás ajtóra. Majd lefolyt a palánkról, mint elcseszett cukrászkrém a lakodalmas tortáról. Ettől kezdve, Gyogyi-Mogyira már jobban illett a matrica név. Látva a félresikerült produkciót, a gazdi felhagyott a további gyakorlással, és szabad játékot engedélyezett nekünk. Ennek viszont a Főni itta meg a levét, mert nem egyszerű dolog két kutya által hátráltatva falevelet gereblyézni.

Este a Főni és Szaffi összevesztek az ágyon. A Főni ugyanis közölte vele, hogy jobban tenné, ha lehúzná a belét, mert már megint nem tud hová feküdni, Szaffika elterülése miatt. Szaffi ezen úgy megsértődött, hogy az est további részében nem volt hajlandó szóba állni a Főnivel. Olyan látványosan duzzogott, hogy bármelyik primadonna megirigyelhette volna. Az ágyra is csak akkor volt hajlandó visszamászni, amikor a Főni meg a gazdi szinte már könyörögtek neki. Gondolta, "jó, felmászok, de érezzétek, hogy kiengesztelhetetlen vagyok" alapon, kizárólag a gazdihoz volt hajlandó hozzábújni, míg a Főnit csak a hátsó fertályából előtörő bűzbombákkal tisztelte meg. Mogyi és Kismacs bezzeg nem ilyen érzékeny lelkek! Ha őrájuk rászólnak, akkor még bolondabb viháncolásba kezdenek, csak kiegészítik azt (Mogyi fül- és arctisztítással, Kismacs heves karmolással), és jelzik, hogy ők igazán megértőek, és nem veszik a szívükre a sértő megjegyzéseket.

A gazdi elgondolkodott azon is, hogy az összes ébresztőórát és telefont eladja, mert amióta Rafi cica nálunk van, nincs szüksége ébresztésre. Ez az istenátka ugyanis következetesen hajnal fél háromkor kezd el sétálni a gazdiék fején, dorombol, nyávog, simogat, karmol. Egész addig, míg az álmot ki nem veri a szemükből. Mondtam, vagy nem mondtam, hogy simán benevezhetünk a kreténség világbajnokságára? A legközelebbi viszontlátásig nagy pacsi is boldog vau: Roxi kutya

**********************************************************

Egy macska pontosan annyival több, mint amennyit mi igénylünk. Arról is szó lesz, hogy új év – régi dzsuva, de úgy szép az élet, ha saras.

Naplóbejegyzés: 2023.01.07.

Halihó! Sziasztok!

Az élet már csak ilyen! Egyszer: hoppodáré, hopp, hopp, hopp, máskor meg koppodáré, kopp, kopp, kopp. Hát, kérem szépen, tegnapelőtt hoppodáré volt, tegnap meg olyat koppantunk, csoda, hogy nem kaptunk agyrázkódást.

Elmesélem, jó?

Szóval, csütörtökön csodaszép tavaszi időnk lett délutánra, pedig már azt hittük, beleesett a penész az egész napba, mert délelőtt még esett, esett, mintha parancsba adták volna neki. A gazdi közölte, hogy ne ríjjon a szánk, olyan magasról mi is esnénk, pláne, ha nem áll rendelkezésre létra. Majd csak lesz valahogy. Lett is. Délutánra ránk mosolygott a napocska, és a Főni bepakolt bennünket az autóba: irány a telek, hogy ő ott tegyen-vegyen, mi meg a gazdival próbáljuk felderíteni mennyire sáros a terep. Hát, nagyon! Mire a rövid sétán végig verekedtük magunkat, úgy néztünk ki, mintha egy varacskosdisznó portfóliójából léptünk volna elő. Pedig először úgy indultunk útnak, hogy amennyire csak lehet, kerüljük a sarat. Cserébe, az összes létező dzsuvába, szúrós bokorba getvába belemásztunk. Ezzel viszont csak azt értük el, hogy nemcsak sárosak lettünk, de a bundánkat is megszaggattuk az ótvarban. Úgy indultunk útnak, hogy a gazdi határozottan kijelentette, nem, nem mászunk a dzsuván keresztül a dombtetőre, csak addig megyünk, amíg járható az út. Aztán azzal a svunggal, ahogy kiértünk a járható út végére, a gazdi jobbra fordult, bele a nyakig érő gazba, ahol látható volt, hogy mindössze két beszívott, kretén üregi nyúl járt előttünk. És mi a nyomdokaikba léptünk! Hát persze, hogy kimásztunk a tetőre! De nevetni fogtok, mert nem ezen a szakaszon lettünk fülig sárosak, hanem akkor, amikor már tényleg a köves-földes, autók által is járt útra értünk le. Na, ott aztán volt sártenger, pocsolya, és minden más, aminek nem kifejezetten örülnének a Patyolat munkatársai. Mire visszaértünk a Főnihez a telekre, már nem lehetett megállapítani, hol végződik a sár, és hol kezdődik a kutya. És bár tetemes mennyiségű sarat hagytunk a Főni által előző nap kipucovált autóban (aminek a drágám örült, mint árvamegyei tót gyerek a szűr nadrágnak), amint hazaértünk, a gazdi mindegyikünknek alvázmosást irányzott elő. Persze, velem kezdte, mert én vagyok a legkönnyebb eset. Utánam jött Szaffi, aki szintén megtanulta már, hogy a gazdival nem jó packázni. Aztán következett Mogyoró, akire jóindulattal se lehetett ráfogni, hogy önként és dalolva vonult volna be a fürdőkádba. Konkrétan, a gazdi már kereste a darusok telefonszámát, hogy beleemeljék Mogyit az objektumba. Végül azért csak belecihelte nagy nehezen, és Mogyoró is megkapta a neki járó jussát. Mire kész lettünk, megérkezett Zsófi Zoknival, és csaptunk akkora rumlit, hogy zengett a ház. Hát, valamit valamiért... Ha már a gazdi nem engedett ki bennünket tisztán, és üdén, frissen mosottan az udvarra rendetlenkedni, akkor valahol csak elő kellett vezetni az örömet, hogy újra láttuk a haverunkat és a barátnőnket. Azért az nem semmi látvány volt, amikor a gazdi megzörgette a jutifalatos zacskót, és négy kutya, plusz két macska ült sorba a falatért. Sajnos, ez az idilli pillanat azért nem tartott sokáig, mert Macs - jelzem, teljesen ok nélkül - ráfújt Zozira, és ettől kezdve a békének lőttek. Aztán meg, Kismacs is elkezdte provokálni, az amúgy sem egészen macskakompatibilis Zozit, de végül azért ő húzta a rövidebbet, és neki kellett időlegesen a távozás mezejére lépni. Amúgy egy kicsit én szurkoltam neki, hogy Zokni elkapja Kismacs irháját, mert ez a tetűláda most már túlmegy minden határon. Nálunk viszont macskanyúzási tilalmat vezetett be a gazdi, ergo nem fojthatjuk meg, pedig az igény, higgyétek el, vastagon meglenne rá. Kismacs teljesen olyan, mint Mogyoró volt pici korában: pofátlan, agresszív, és nem utolsósorban szuicid. Tegnap már Szaffinál is nem egyszer kihúzta a gyufát, pedig ahhoz tudás kell, hogy bárki Szaffiból dühös morgást csalogasson elő. Mióta ez a kis tetű beköltözött hozzánk a házba, senki nincs biztonságban. Ez a sötétben bujkáló ellenforradalmár megbújik valami eldugott sarokban, és mikor bármelyik két- vagy négylábú gyanútlanul elmegy mellette, akkor megtámadja. A gazdiéknak még csak szerencséjük is van, mert ugye nekik maximum a csípőjükig ugrik fel, és onnét a bokáig hántja le a bőrt róluk, de nekünk előfordult már olyan is, hogy a hátunkra ugrott, majd felmászott a fejünk tetejére, és onnan kezdte el pofozni az orrunkat. Komolyan kérdezem, szerintetek, nooooormááális?! Tegnap este a gazdiék nagyon korán lepihentek, tekintettel arra, hogy a Főninek sikerült elkapni a gazditól a getvát, viszont az idő meg nem áll meg, és neki bizony ma éjszaka már menni kell vissza dolgozni. Úgyhogy ki akarták pihenni magukat. Ez a nyomorult, foltos hiéna meg, ahelyett, hogy hagyta volna őket durmizni, végig- hosszig szaladozott rajtuk, karmolta, harapta, ahol érte őket. Bennünket lezavart a földre pihenni, és alkalmanként az ágyról ugrott ránk nagy sunyiban, miközben a legszebb álmunkból riasztott fel bennünket. Szóval, értem én, hogy a gazdinak az teszik ebben a kis macskában, hogy vagány meg belevaló, meg nem fél semmitől, de azért mégis leszedálhatná egy kicsit, mert hétfőtől a gazdinak is kezdődik a suli, és ha egyedül maradunk itthon ezzel a beszpídezett, kétszínű Mata Harival, hát annak nem lesz jó vége. Tegnap este, már a Főni is megkérdezte, hogy mit adott neki vacsorára a gazdi, mert ő nadragulyára tippel, más okot nem lát arra, mitől ennyire hülye ez a macska. Végül már arra gondolt, hogy megkeresi benne az elrejtett Duracell elemet, és ha nem találja, legalább annyi előnye lesz a dolognak, hogy kibelezi ezt a dögöt, és hátha a belső szervei nélkül, már nem lenne ennyire eleven.

Amúgy, a tegnapi napunk merő unalom volt, pedig az időjárás kifejezetten nekünk kedvezett, de a gazdiéknak még volt egy csomó dolog, amit el kellett intézni, mielőtt a Főni visszavonul a száműzetésbe. Így aztán, nekünk játékra maradt a kert, és az egymás társasága. Most búcsúzom, mert a mai nap is elég sűrű lesz még a kétlábunknak, de remélem, hogy vasárnap már igazi nagy buliról számolhatok be. Annál is inkább, mert Kitti kölyökgazdi is hazaér végre a munkájából.

A legközelebbi viszontlátásig nagy pacsi és boldog vau Roxi kutya

Ebben a bejegyzésben új matematikai tételt fektetek le, amiért valószínűleg megkapom majd a Nobel-díjat. Az is megállapításra kerül, hogy Viktor jó gyerek. Nagyon jó gyerek. Ezt vehetitek hivatalos szagértői véleményemnek.

Naplóbejegyzés: 2023.01.09.

Halihó! Sziasztok!

Ma a gazdi hosszú idő után, újra munkába állt, aminek viszont egyenes szomorú következménye az volt, hogy kora reggeltől, egészen délután háromig, egyedül maradtunk itthon. És amikor hazajött, nem ám azt állapította meg elsőnek, hogy mi milyen tündéri kutyusok voltunk, merthogy a puruttya, esős, saras, mocskos idő ellenére, egyetlen egy pracli lenyomat sem volt a metlachin, hanem csak azt kezdte sorolni, hogy "Nyugi csajok, lesz ez még így se, holnap még később jövök haza!" Ez igazán nem volt szép tőle! Mondjuk, annak, hogy a házat ugyanolyan állapotban vette át, mint amilyenben hagyta, annak is köszönhető, hogy Mogyorót tegnap Viktor haza szállítmányozta, merthogy Kitti kölyökgazdi végre hazajött az alkalmi munkájából. És Viktor hatlábon, meleg, fűtött lakásban, saját maga által készített vacsorával akarta fogadni.

Amúgy azt kell hogy mondjam nektek, hogy jó volt az első "szagértői" véleményem, ami a Viktor gyereket illeti. Tegnap, annak ellenére, hogy igencsak ramaty idő volt, ködös, saras, takonykóros, fostalicska, mégiscsak kijött velünk sétálni. Rendesen belopta a szívembe magát azzal, hogy hajlandó volt velem labdázni, és botozni is! Amúgy azt gondolom, hogy pályázok az idei Nobel-díjra, és felterjesztem az általam tett felfedezést, és bizonyított tudományos tételt, mely alapján egy labda, meg egy labda az nulla labda! Tisztában vagyok vele, hogy ezzel megcáfolom azt az eddig örökérvényű igazságnak tartott tényt, hogy "1+1=2". Ez egész egyszerűen nem igaz! Egyébként meg, Einstein óta tudjuk, hogy minden relatív. Így még ez az egyszerűnek vélt számítás is. Az én alternatív valóságomban mindenképp. 1+1=0! A gyengébbek kedvéért elmagyarázom, mi is ezen tétel lényege. Szóval, az volt, hogy a gazdi most hozott magával 1 labdát, amit a az első öt percben elhagytam. Ezen ugye, nagyon már meg nem lepődünk. Volt patak, volt pancsi, miért ne hagytam volna el?! Tehát, 1 labda ebben a pillanatban már ugye, 0 labdának felel meg. Igen ám, csakhogy megtaláltam azt a labdát, amit viszont még a múlt héten hagytam el. Tehát, a gazdi által hozott 1 labda meg az általam megtalált labda az már ugye 2 labda. Na, de! Miután az általam megtalált, de már előzőleg elhagyott labdát újfent elhagytam, így hiába volt a séta alatt két labdánk, a séta végére mégiscsak nulla maradt. Érthető ez így? Ne aggódjatok, ha nem, elvégre nem ti pályáztok a Nobel-díjra, nem kell nektek mindent érteni! Egyébként, a séta alatt olyanok voltunk, mint a megkergült bakkecskék, akik ráadásul sörrel vették be a gyorsítót. Nagyon azért nem kell rajta csodálkozni, mert két nap felgyülemlett energiáját kellett kiadnunk magunkból. Annak ellenére, hogy most szívem szerint én is csak rohangáltam volna, a gazdi úgy döntött, hogy rögtönzött bemutatót tart Viktornak abból, mi mindent is tudok én. Ezzel nem lett volna baj, de Mogyoró meg abból tartott rögtönzött bemutatót, hogy miként lehet kizökkenteni egy amúgy jóravaló kutyát a koncentrációból. És amíg én próbáltam szlalomozni, meg kivitelezni a "Xanax, döglött kutya nem mozog!" nevezetű trükköt, a "kukicsot", a "szurikátát", addig Mogyoró csak arra összpontosított, hogy szaggathatná meg a farkamat. Egy darabig csak tűrtük, de aztán az lett a vége, hogy amíg én gyakoroltam, Mogyi ideiglenesen megfosztatott a szabadságát. Bezzeg, amikor a gazdi a nyomkeresést gyakoroltatta velem, akkor extra nehezített körülményeket biztosított számomra. Kezdve azzal, hogy amíg ő eldugta a labdát, addig nekem ki kellett feküdni, majd felszólította Viktort, hogy ő meg piszkáljon, és próbáljon meg kimozdítani a helyemből, elhívni, vagy bármi olyan cselekvésre rávenni, amelyet, ha megteszek, annak a jutalma akkora valagon billentés lett volna a gazdi részéről, hogy simán jelentkezhettem volna a Fiastyúk fészkébe tojásnak. Ráadásul Mogyit is szabadon engedték, sőt Szaffit is zavaró tényezőként állították hadrendbe. Miután azonban nem szerepel a terveim között, hogy űrhajó nélküli asztronautává avanzsáljak, úgy feküdtem a retkes fűben, mint akit pillanatragasztóval ragasztottak oda. Ennek ellenére, a gazdi a labdát a susnya kellős közepébe, egy bokor tetejébe helyezte el, hogy még véletlenül se legyen egyszerű megtalálni. De én megtaláltam! Viktor teljesen el is volt ájulva tőle, hogy milyen okos vagyok. Azért a pasinak csak sikerült begyűjtenie nálam egy rossz pontot, mert vállalta a gazdi kérdésére, hogy most ő spicliskedik, és ha nem csinálom meg a feladatot, amit a gazdi nekem háttal állva ad ki, akkor bemószerol a gazdinál. Ej, ej, Viktor, ezt azért nem kellett volna! Ez csúnya dolog volt! De egye fene, megbocsájtok, ha te is megbocsátod, hogy az alig két méteres bottal ütöttelek, mint sötét paraszt a fehér huszárt, meg azt is, hogy az eddig szép, tiszta nadrágodon kissé sáros, és avantgárd tappancs mintákat helyeztem el. Hazafelé menet az út szélén megláttunk két őzet, akik úgy álltak ott mint a Bálám szamara, lestek ránk, mint faltörő kos a fotocellás ajtóra, és nem voltak hajlandóak megmozdulni. A kétlábúak elkezdtek tanakodni, hogy mitévők legyenek, mert az addig rendben van, hogyha bennünket pórázra vesznek, akkor az őzkergetés, mint olyan, alapjaiban kerül sztornózásra, de a gazdi nem volt benne teljesen biztos, hogy a Bambik elmeállapota lehetővé teszi, hogy karnyújtásnyira tőlük sétáljunk el. És ha esetleg úgy gondolják, hogy mégiscsak felénk menekülnek, és átvágtatnak rajtunk, mint a törökök anno Európán, az nem feltétlenül lesz terápiás az ő anatómiai állapotukra nézve. Így hát, visszafordultunk, és kerülőúton indultunk hazafelé. A hülye Bambikat nem hatotta meg se az ugatás, se a hangos beszélgetés, azok csak álltak, és meredtek maguk elé, mint Lót felesége sóbálvány korában. Így aztán, a rövidre tervezett séta végül is, majd három óra hosszú lett. Ma viszont, bőven volt időnk kipihenni a tegnapi futkározást, meg tulajdonképpen Mogyit is. Szépen, nyugodtan vártuk itthon a gazdit a macsekokkal együtt. A gazdi meg is lepődött, hogy amikor hazaért, mind a két macska itthon volt, és édesdeden szunyált mellettünk az ágyikóban. Ja kérem! Ha senki nincs, aki szekálja őket!

A legközelebbi viszontlátásig nagy pacsi és boldog vau: Roxi kutya

A gazdi szerint mi kretének vagyunk. Oké. Nem vitatom. De akkor ő mi? Ők mik? Azt gondolom, hogy igazán nincs mit egymás szemére vetnünk. De döntsetek ti!

Naplóbejegyzés: 2023.01.12.

Halihó! Sziasztok!

Voltatok ti már úgy, hogy egy csapatban mindenki röhögött, csak a kétlábúakon levő ruhák sírtak? Nos, a gazdiékéval tegnap pontosan ez történt. Tegnap reggel a gazdi közölte velünk, hogy ne búsuljunk, amiért hétfőn későn jött haza, mert ma még későbben fog, és jó, ha már most leteszünk arról a gondolatról, hogy ennek az Istennek az idejében sétálni megyünk. Szerencsénkre azonban, Zsófi barátnőnk olvasta a Naplót, amelyben megemlítettem, milyen sanyarú sors vár ránk. Zsófiról pedig tudjuk, hogy a szíve arany, így aztán megesett rajtunk. Mármint a szíve, és felhívta a gazdit a "dolgozójában", hogy bánná-e, ha kivinne bennünket egy kicsit futkározni? A gazdi közölte, hogy nemhogy nem bánná, de imába foglalja még a nevét is, ha kicsit lefáraszt bennünket. Így aztán míg a gazdi a "halllaszthatttatlan" ügyeit intézte, addig mi a barátnőmmel és Zoknival négyesben elindultunk a futiba. Igen ám, csakhogy Kitti kölyökgazdi is jófej akart lenni, és ő pedig azt ajánlotta fel az anyukájának, hogy Viktorral együtt érte mennek, és hazafuvarozzák, így legalább a gazdi tud pár szót váltani a csemetéjével, hogy milyen is volt a két hét munka Olaszországban. És hogy a gazdiban se legyen hiányérzet, Mogyorót is elhozza. Viktort kirakják edzeni, addig mi játszhatunk, ők meg trécselhetnek kedvükre. Csakhogy, hazafelé menet a gazdi észlelte, hogy mi még a futtatóban vagyunk, így aztán a kölyökgazdi nyomott egy satuféket, és azon megfontolásból, hogy Mogyorónak sem árt egy kis mozgás, csatlakoztak hozzánk. Mint ismeretes, hétfőn gyakorlatilag megállás nélkül esett, ergo a futtató is olyan sáros volt, hogy amikor a gazdik beléptek a kapun, csak tippelni tudták, hogy a sok sárgombóc közül melyik vagyunk mi. Mogyoró érezte, hogy azért sárügyileg ő most rendesen le van maradva, az ő bundája még csillog-villog a tisztaságtól, így hát igyekezett villámgyorsan behozni a lemaradást. A gazdi szörnyülködött, hogy hogy nézek ki, mire Zsófi felhívta a figyelmét, hogy ne felettem siránkozzon, hanem nézzen az ő ruhájára, amit tisztán, frissen mosottan vett magára, mielőtt elindult velünk sétálni. A gazdi csak azért hitt a barátnőmnek, mert hosszú évek alatt még egyszer sem vette észre, hogy füllentett volna neki. Most azonban a ruhája látványa igencsak ellentétben volt az elmondottakkal. Maradjunk annyiban, hogy két sárfolt között volt egy kis tiszta ruha. Mondjuk, a tiszta felületen három kisebb fajta lapostetű sem fért volna el, de mikroszkóppal azért fel lehetett fedezni milyen színű eredetileg a ruha anyaga. A gazdiról tudjuk, hogy empátia csak annyi van benne, mint pókmájban epekő, így aztán irtó jót derült Zsófi kinézetén. De nem sokáig vigyoroghatott, mert Mogyi, a frissen összesarazott praclijával az ő (ha nem is gála, de) dolgozós kabátjára is csodálatos avantgárd mintát helyezett el. Most a kölyökgazdin volt a sor, hogy vigyorogjon, de neki is igen hamar arcára fagyott a mosoly, amikor elégtételt vettem rajta a gazdi miatt, és bebizonyítottam neki, hogy az ő kabátja sem sárálló... Akkor a kölyökgazdiból rögtön kibukott a méltatlankodás és a két "elemi", kb. emígyen: "Ó, hogy baszódjál meg Roxi, most vettem ki a mosóból, még érezni rajta az öblítő szagát!" Nem igazán értem, hogy miért panaszkodott, elvégre a kabát szagához hozzá sem értem, kizárólag az oldalát retkeztem össze. Jelzem, a futtatóban lévő, többi gazdi sem úgy nézett ki, mint akinek a gúnyáját most hozták ki a patyolatból. Retkes volt ott kérem mindenki, csak a többieknek volt annyi esze, hogy alapból kutyázós ruhába jöttek, nem úgy, mint a kölyökgazdi és a gazdi, akiknek az ancúgja eddig port sem látott, nemhogy sarat. Szerencsére, mikor hazafelé indultunk már erősen sötétedett, és mire beértünk a faluba, a járókelők nem gondolták azt a kétlábúakról, hogy előtte vaddisznókkal birkóztak a dagonyáért. A kölyökgazdi hazavitte a kocsit, majd gyalogosan elénk jött, hogy csatlakozzon csapatunkhoz. Nem azért mondom, de ha kicsit többen lettünk volna, simán el lehetett volna bennünket adni az ősi kínai agyaghadseregként. Természetesen, itthon azonnal pancsiba rendeltek bennünket. Az alvázmosást kizárólag Szaffi úszta meg, aki - magam sem értem hogy - gyakorlatilag teljesen tiszta maradt. (Megjegyzem, Zokni is ragyogó bundával feszített a saras gazdija mellett.)

A szerda délelőtt csodálatos napsütéssel köszöntött ránk. Mi meg Szaffival csak szomorkodtunk, hogy a gazdi megint magunkra hagyott bennünket, és már nem is reménykedtünk benne, hogy még jóra fordulhat a nap. Ám most a derült égből nem villámcsapás érkezett, hanem Kitti kölyökgazdi, Viktor és Mogyoró a gazdival. Kittiéknek estére programjuk volt, és Mogyorót le akarták passzolni a gazdinak, de úgy érezték, hogy mégiscsak elegánsabb megoldás, ha előtte elmegyünk egy rövid futkározásra. Azt kell hogy mondjam, hogy igaz, mi igazoltan flúgosak vagyunk, de esküszöm, a gazdiék magasan túltesznek rajtunk. Az egy óra alatt mást se hallottunk, csakhogy ezek hárman visítanak a röhögéstől. Annyi hülyeséget összeszedtek, komolyan mondom, ha betű tésztát eszek, értelmesebbet kaksizok, mint amit ezek összebeszéltek. A gazdi, mielőtt elindultunk, egy agyon rágott labdát tett a zsebébe, gondolván, hogy úgyis el fogom hagyni. Bevallom, nem akartam csalódást okozni. Így valóban elúsztattam a patakon már az első öt percben. Nem tudom, hova ömlik az Eger patak, de ha valaki látna a Dunán, Tiszán, Maroson, Körösön, Szamoson, Dráván, Száván úszni egy agyon rágott felismerhetetlenségig megcsócsált sárga kongot úszni, az kérem, szolgáltassa vissza nekem, mert az az enyém. Ez az első öt perc nem csak az én kongom vesztét okozta, hanem Mogyoró csillogó bundájáét is. Ugyanis ez az agyanix belerongyolt a patakba, csak azt nem vette figyelembe, hogy a víz most nagyon megduzzadt, így aztán ott, ahol máskor bokáig sem ér, most konkrétan ellepte a nyomorultat. Ezáltal Mogyi úgy került ki a vízből, mintha alapos nagymosáson esett volna át. Miután én a labdát elhagytam, gondoltam valami játékot csak kellene keresni, és ha már úgyis a természet lágy ölén vagyunk, mi lehetne legalkalmasabb játszani, mint egy aprócska botocska. Büszkén jelenthetem, hogy mostani szerzeményem, életem eddigi leghosszabb husángja volt. Konkrétan, egy kb. ötméteres kidőlt fa, aminek a gyökere még épphogy elengedte az anyaföldet. Boldogan ráncigáltam magammal a botocskámat, amikor is egy kerítéshez értünk. A gazdiék megkerülték a kerítést, az erdőn keresztül, ahol ugye, a sok fa miatt én semmiképpen nem tudtam volna átjutni a husángommal, így aztán én egy lyukon próbáltam átszuszakolni a frissen szerzett játékomat. De bárhogy is forgattam a botot (vagy forgatott az engem? Ezen azért vitatkozhatnánk...), az istennek sem sikerült átjuttatni a lyukon. Tényleg hangosan sírtam, hogy segítsen már végre valaki, de ezek a mindentől elrugaszkodott, megátalkodott teremtmények csak kiröhögtek. A gazdi közölte velem, hogy oldjam meg, nem azért költi a fél fizetését fejlesztőjátékokra, hogy egy ilyen feladatot ne tudjak könnyedén kirázni a praclimból. Közölte, hogy fogjam meg a botnak a végét, és húzzam. Amúgy gazdi, de tényleg, normális vagy???!! Szerinted, hogy a mennydörgős ménkűbe forgassak be egy ötméteres botot? Végül, a kölyökgazdi megszánt, és jött, hogy majd ő segít nekem. És láss csodát! Ő se tudta megoldani a dolgot, pedig állítólag az ő értelmi szintje magasabban van, mint az enyém. Állítólag! Amíg én a bottal szórakoztam, Mogyoró a szokásos játékát űzte. Azaz, hol Szaffit, hol engem szekált, vagy éppen kergette a saját árnyékát, a levegőben fellelhető atomi részecskéket. Birka híján, szerintem, a levegőben lévő porszemeket akarta összeterelni. Más okot el sem tudok képzelni, miért nyargalt volna be percenként százméteres távolságokat. Kitti kölyök gazdi folyamatosan szinkronizált bennünket. Viktornak leginkább az tetszett, amikor Szaffinak kölcsönözte a hangját, Micimackó Fülesének a stílusában. Barátnőm ugyanis, jó szokásához híven, le- lemaradozott tőlünk, és a hívószóra valóban úgy közeledett felénk, mint Füles. Mozgása, feje, tekintete azt sugározta: "Jövök már, jövök, minek ennyire kapkodni?" Amúgy Szaffi is a megszokott szórakozásának hódolt, tovább kutatta a legrövidebb utat Kínába. És hogy teljesen megadja a gazdi jó alaphangulatát, hazafelé menet még vett egy jó kis dögfürdőt. Olyan büdös volt, hogy két kilométeres körzetben kipusztított maga mellől minden élőlényt. A gazdi gondolkodott rajta, hogy nem szórakozik vele, simán beteszi egy főzőmosásra, hátha az majd elveszi a kedvét a további illatosítástól. Végül, mégiscsak megkegyelmezett a barátnőmnek, így Szaffi megúszta háromszori fertőtlenítő samponos sikálással. A gazdi viszont újfent moshatott, mert nemhogy a ruháját, de még magát sem bírta elviselni miután Szaffihoz hozzáért.

A legközelebbi viszontlátásig nagy pacsi és boldog vau: Roxi kutya

Minek is kellene a gazdinak kávé, ha van Mogyi és Kismacs? Nekünk meg minek a láb, ha az időjárás miatt már lassan sétálni se tudunk?

Naplóbejegyzés: 2023.01.22.

Halihó! Sziasztok!

Na, kérem szépen szeretettel, az van, hogy amíg mindenki pakolja fel a csodálatos téli képeket, hóeséssel, havas fákkal, addig bennünket a lapos guta üt meg itthon, mert Egerben csak sár és latyak található, esetleg, hogy picit változatosabb legyen a kép, mocsok és pocsolya. És a hóesés helyett a tetű eső. Tegnap nem is voltunk sétálni, mert a gazdi úgy döntött, hogy bőven össze tudjuk magunkat retkelni a kertben is. Nos, ebben nem is volt semmi hiba! Olyannyira nem, hogy a gazdi már be se kapcsolta Rozit, mert szerinte, egy robotnak több esze van, és simán beadta volna a felmondását, ha meglátja azt a dzsuvát, amit behoztunk a konyhába, előszobába, szobába. Délután megérkezett Mogyi, Kitti kölyökgazdi és Viktor kíséretében. Mogyi most megint hosszabb állomásozásra marad nálunk, mert a kölyökgazdi megy vissza dolgozni.

Miután Kittinek és Viktornak még más programja is volt, most nem kutyás ruhában voltak felöltözve, de Mogyoró tett róla, hogy másodpercek tört része alatt, újra mosógép után sóvárogjon a ruházatuk. Viktor meg is állapította, hogy ha létezik "Ősretek", azt Mogyoró teremtette meg. De hatékonyabban dolgozik mint a Jóisten, mert neki hat napra volt szüksége a Világmindenség megteremtéséhez, Mogyoró viszont egy nap alatt tud akkora retket és mocskot csinálni, aminek feltakarítása után, bármelyik kétlábú képes lenne hét napot pihenni. Viktor javasolta továbbá, hogy Mogyorót át kellene keresztelni "Retekszixnek". Elvégre, az sokkal beszédesebb név, és jobban is illik rá.

Én, a magam részéről, örülök, hogy Mogyi itt van, mert így legalább méltó párja akad Kismacsnak, aki igen erős kihívója Mogyorónak a kreténségi viadalon. Még kétesélyes a dolog, hogy melyik aspiráns lesz a befutó. Lehet, hogy csak minimális különbség lesz a győztes és a második helyezett között. Kismacs például, azzal szórakozik, hogy reggel, mihelyt a gazdi kinyitja a szemét, átrongyol rajtunk, miközben kellő számú pofont oszt ki Szaffinak és Mogyinak, majd felmászik a gazdi fejére, és avantgárd frizurát próbál alkotni neki. Valamiért, a gazdinak ilyenkor nem őszinte a mosolya, és felhívja Kismacs figyelmét, hogy elegendő fésűvel rendelkezik, nincs szüksége az ő húsz karmára. Mogyoró viszonzásképpen a hátára fordul, és "légbiciklizik" kellő számú állast és gyomrost víve be a kapálózó lábaival a frissen ébredőknek. Majd miután végzett a reggeli tornával, és egyben a tízpontos gyakorlattal, kirohan a kertbe. A tappancsain összegyűjti a saját területünkön lévő összes sarat. Szerintem, a szomszédoktól is lop egy keveset, majd mint a Millennium Falcon, amikor fénysebességre kapcsol, vágtat be a lakásba, és ugrik rá a gazdira. Szerintem, ezt csak azért teszi, hogy a gazdi ne totojkodjon holmi ébredéssel, meg meditációval, hanem Mogyoró retkes látványától, azonnal hussoljon ki az álommanó a szeméből, és akadályozza meg a nagyobb katasztrófát. A gazdi azt mondta, hogy ma mindenképpen kivisz bennünket sétálni. Ha esik, ha fúj, ha sár van, ha dagonya. Mert különben itt őszül meg velünk. Arról már nem is beszélve, hogy mozgáshiány miatt, az összes fincsi vacsi, amit betolunk az arcunkba, csak ragad ránk, és a végén könnyebb lesz bennünket átugorni, mint megkerülni. Bár, a gazdi még mindig tartja azon véleményét, hogy kövér nő nincs, csak alacsony! Szaffikát is ezzel szokta vigasztalni, amikor valaki a termetes hátsójára tesz pikírt megjegyzéseket.

Na, most történt megint az, ami igen gyakran előfordul, mióta a gazdi csak diktálja a szöveget. Hogy tudniillik, Mogyoró nyakig vizesen, hótadta sárosan ugrott fel az ágyra. De nem ám azon részére, ami nekünk szépen elő van készítve, letakarva régi pokróccal, amit retkezhetünk kedvünkre, hanem pillanatok törtrésze alatt kaparta le a takarókat, és helyezte el praclilenyomatait a gazdi által féltett ágyneműn, aminek következménye az lett, hogy a gazdinak fél oldalnyi szöveget kellett visszatörölni, mert civilizált, művelt emberhez nem igazán illő kifejezéseket használt Mogyoró jellemzésére. A kifejezések között a "lócitromban fiadzott ütődött üregi nyúl" és a "Zeusz villámával agyon ba...ott, zombis qrva anyádat" még igencsak finomnak számított. Akárcsak a "te Taigetoszról megmenekített, sárba fetrengő pöcs". Na, lépek kedveseim, mert igen sok dolgom van mára. Máris kezdem azzal, hogy csatlakozok Szaffihoz a lustálkodásban és a szunyálásban. Hogy a bánatos istennyila verné szájba ezt az ótvaros esőt, de már tényleg!

A legközelebbi viszontlátásig nagy pacsi és boldog vau

Roxi kutya

Végre újra elemünkben lehettünk. Szaffinak köszönhetően a gazdi is. Szerintem indulhatna az egy szuszra kimondott szitokcunami világbajnokságon. Nagy eséllyel, elhozná az első díjat.

Naplóbejegyzés: 2023.01.31.

Halihó! Sziasztok!

Hát, kedveseim, a tegnapi séta megint olyan "ó, he, ne má' " típusúra sikeredett. Reggel tök jó volt, mert a gazdi később ment suliba, viszont hamarabb jött haza. És ahogy hazáért, puruttya idő oda, csontgyalázó idő amoda, máris fogta a pórázokat, és indultunk kifelé, végre a telek felé, és nem a dühöngőbe. Mert már nem volt akkora nagy sár, hogy esetleg attól kelljen tartani, elakadunk félúton. A telekig nem is volt semmi baj, mindannyian tök szófogadóak voltunk. Agyba, főbe dicsért is bennünket a gazdi. Kétségtelen, az őrangyalát is, merthogy alig tíz méterre tőlünk, vagy öt őz szaladt el. De szerencsére, és hála a fenti segítőknek, Mogyi nem vette észre, és így nem kellett Bambikergetéstől tartanunk. Még eleinte a telken is egészen rendben ment minden. Mogyival kergetőztünk, ahogy illik, Szaffika meg szaglászott. Igen ám, csakhogy kimentünk a tetőre, gondolván a gazdi, hogy itt nem kell semmitől se tartanunk. De kellett, merthogy Szaffi a másodpercek törtrésze alatt mászott át a kerítés, az őzök által előkészített jókora lyukán. Majdan valami istentelen büdös akármiben megfürdette önmagát. Mondanom sem kell, hogy a kellemesnek induló sétánk ezennel véget ért, és nem kispályás gyorsasággal indultunk hazafelé. Nyomunkban "halálhörgés, siralom", merthogy a Szaffi szagától még a növények is megpusztultak, nem még a tíz km-es körzetben lévő állatok. A gazdi Szaffit szigorú szabadságvesztésre ítélte. Már csak azért is, nehogy véletlenül valamelyikünknek eszébe jusson hozzá dörgölőzni, és így bennünket is fertőtlenítő mosásba kelljen részesíteni. Mert a gazdi élt a gyanúperrel, hogy már amúgy sem lesz elegendő sampon otthon. Úgy tűnik, hogy míg miattam a labdagyári munkások állása nincs veszélyben, addig Szaffi a fertőtlenítő samponokat gyártók létbiztonságáról gondoskodik. Azt azért meg kell, hogy mondjam, a beszélgetés Szaffi és a gazdi között, nem volt olyan kedélyes, mint ahogy én most itt ezt elmesélem nektek. Még ha dühvel jövünk hazafelé, akkor is kell egy fél óra, hogy a telekről beérjünk a házunkig. De ezt a fél órát a gazdi felhasználta arra, hogy szókincsét bővítse, és gyakorlatilag három levegővétellel hazáig szidja dögben fetrengő barátnőmet. Arra képtelen vagyok, hogy felsoroljam milyen új cifrázásokat talált ki a gazdi. Nálam most a "hogy az a dögben fetrengő, Odüsszeusz által szájba tekert jó Küklopszos Úristen vakította volna meg apádat, mikor szemet vetett anyádra" vitte a pálmát, illetve a "jóqrvaanyád félre mutálódott kotonszökevényes szentségit". De természetesen, a félórás úton felsorakozott továbbá Ferenc Jóska, Mária Terézia a komplett testőrségével, Noé, és az ő világmegváltó hülye ötlete, mi alapján beengedte Szaffi őseit a bárkába, Assisi Szent Ferenc, ezúttal az állatok védőszentje mivoltában, akit a gazdi igen agresszív módon kért számon, néhány védelemre nem méltó ebtársam miatt. A néhányat ezúttal egymagában Szaffi képviselte. Benne volt még a szidalmazásban néhány ótvaros térdű jamaikai nagynéni, pár kergebirka, kardfogú tigris, vacogó fogú krokodil, akiknek kedves kötelessége lett volna Szaffi barátnőmet ízekre szedni. Mondanom sem kell, hogy itthon Szaffinak azonnal a fürdőszoba lett a kijelölt helye, azzal a kikötéssel, hogy amennyiben meg meri rázni magát fürdetés közben, abban az esetben, pillanatokon belül a fajtamentőknél találja magát. De ott is v.i.p. helyzetben, mert a gazdi gondoskodik róla, hogy még kennelt se kapjon, csak a jégcsapokkal teleszőtt eresz alatt legyen fekhelye. Ja, azt meg el is felejtettem mondani, hogy míg a gazdi Szaffit gyalázta, addig mi Mogyival szabadon sétálhattunk, és Mogyoró úgy döntött, hogy egy kisebb pankra megy fel elvégezni a dolgát. Ezzel ugye, még nem lett volna baj, mert hát mindenki ott pössent, ahol akar. Azzal sincs baj, hogy haverom, hogy mutassa mekkora f@sza csávó is ő, elkaparja maga után a nyomokat. De annak már kevésbé örült a gazdi, hogy az emelkedőn állva, Mogyorónak sikerült pont a szájába kaparni a frissen lehugyált földet, és miután a gazdinak folyamatosan járt a szája, így gyakorlatilag telibe verte a pisivel áztatott sáros földdel. Na, ettől kezdve már Mogyoróra sem a szebbik szemével nézett a gazdi. Azért, mire vacsoraosztásra került a sor, a gazdi is megenyhült Szaffi irányába, és mikor barátnőm odabújt hozzá egy kis pocaksimire, már csak ennyit kérdezett tőle: "De miért? Mondd meg, Szaffikám, miért? Mit vétettem ellened?" A gazdi azt nem tudhatja, hogy előző életében esetleg sintérként tevékenykedett, és így került összeütközésbe Szaffival, barátnőm pedig most, a gyakori bundaillatosítással hálálja meg a gazdi akkori" szívességét".