Biró Kincső: Medúzalány

Copyright © 2025 by Biró Kincső

ISBN: 978 963 598 380 3 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Vezető grafikus: Coverist Studio, Faniszló Ádám

Grafikai munka: Bakos Fanni

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Geszti Anna

Korrektor: Boncz Éva, Kővári Bettina

Tördelés: Tót Barbara

Műfaj: kortárs, romantikus

Leila

MOZDULATLAN A TÜKÖRKÉPEM A KÁVÉ FELSZÍNÉN. Megkavarom, és ezzel szétzúzom az arcomat a csészében. Gyorsan kiiszom az utolsó kortyig, megégetem a nyelvemet.

Úgy vélem, az ember önbizalma azon a ponton teljesedik ki, amikor képes egyedül beülni egy kávézóba egy szelet süteményre és egy kávéra. Élvezni akarom a saját társaságomat, azt ismételgetem magamban, hogy megérdemlem a törődést, az énidőt. Hunyorgok az erős napfényben, a hőségtől kicsit izzad a tarkóm a hajam alatt.

A járókelők az utcán árnyékot keresnek. Összevihog két tinilány, haboznak pár másodpercet, hogy leüljenek-e egy asztalhoz vagy sem. Szerencsére jobban vonzza őket a közeli McDonald’s.

Egy köpcös, bozontos srác a képembe vigyorog az ugyancsak köpcös, bozontos kutyájával együtt. Elkapom a tekintetem. Úgy teszek, mintha a csésze fenekére tapadt kávézacc lenne a legérdekesebb dolog a világon.

Azt hittem, képes leszek szorongás nélkül élvezni a kávémat és a nyár utolsó napjainak egyikét, de csalódásra ítélt a sors. A marcipán túlságosan kemény, a tészta szivacsos, de nem a jó értelemben. Ahogy beleharapok, nyikorog a fogamon, mint a gumi. A kávémból valószínűleg kifelejtették a cukrot. Egy srác a szemközti asztalnál folyamatosan bámul, miközben az italát kortyolgatja, és firkál valamit a szakadt spirálfüzetébe.

Lehet, hogy a marcipán valójában puha, a tészta pedig lágy. A latte kellemesen édes és selymes. De minden fűrészporízűvé válik a számban. Gyűlölöm, ha figyelnek! Ez a srác elvette tőlem a saját időmet, a saját teremet. Hónapok óta most hagytam el először a szobámat, hogy aztán valaki szemérmetlenül vetkőztessen a szemével.

Bekapom az utolsó falat süteményt, ami fullasztóan íztelen. A fiú mögé settenkedek, miközben még mindig a füzetébe firkálgat. Engem keres a tekintetével, de már nem ülök az asztalnál. Azt a rohadt! Van képe!

Mindvégig engem skiccelt a füzetébe fekete tollal. Szó nélkül kirántom a kezéből a rajzot. Alaposan megfigyelhetett, több szögből is felvázolta a vonásaimat.

Forró borzongás fut végig a gerincemen. Hátrafordul, belenézek a szemébe. Szürke íriszében meglátom az elvörösödött képemet.

Ismét a rajzát tanulmányozom. A túlságosan hegyes és hosszú orromat, a kiugró járomcsontom ívét és a szigorú szemöldökömet a papíron.

– Visszakaphatnám? – veti oda közönyösen.

Azonnal beindul a vérkeringésem. Az asztalra lököm a viseltes vázlatfüzetet.

– Remélem, cserébe legalább meghívsz valamire! – Leülök az asztalához a vele szemközti helyre. – Úgysem fejezted még be a rajzot! – Hajlamos vagyok könyörtelenül undok lenni az ellenkező nem tagjaival. Ez esetben nincs bűntudatom, hiszen ez a tag egy igazi hólyag, ami sajnálatos, mert felkeltette az érdeklődésemet.

– Válassz valamit! – vonja meg a vállát.

Karamellás forró csokit rendelek. A tenyerembe támasztom az államat. Itt az alkalom, most kihúzok belőle mindent, amit csak lehet.

– Szerinted milyen színű a szemem? – Abban a reményben, hogy emlékezetből megmondja, gyorsan behunyom a szememet.

– Mohazöld.

Ismét hallom tolla hegyének siklását a papíron. Feketére színezi hullámos tincseimet. Minden stimmel! Úgy döntök, én is alaposan megnézem őt magamnak, amíg a forró csokimat kortyolgatom. Már bánom, hogy nem jegeskávét kértem ebben a hőségben.

Jól néz ki, habár nem a megszokott férfiszépség. Mély árkok húzódnak a szeme alatt, a szemöldöke egyenes és sötét. Hamvas, sötétszőke tincsei a homlokába hullanak. Vékony, de formás az ajka. Ami azt illeti, egészen érzéki. Oldalról nézve kicsit görbe az orra. Markáns az arcéle, jól áll neki a borosta. Meglehet, idősebb korában is sármos lesz, ha megőszülnek a tincsei.

Lenyalogatom a kanalamról a tejszínhabot.

Mintha elmosolyodna egy pillanatra. Édes a mosolya, de amint ellazítja a vonásait, kicsit úgy néz ki, mintha mindig undorodna valamitől.

– Engedélyt kellett volna kérnem, hogy lerajzolhassalak – jelenti ki, fel sem pillantva a munkájából. – Azt hittem, nem veszed észre.

Ez most valamiféle bocsánatkérés akar lenni? Van mit csiszolni a modorán.

– Elég intenzíven bámultál. – Felvonom a szemöldökömet. Pávakagyló-berakásos, szív alakú medálomat forgatom az ujjaim között. – Nehéz lett volna nem észrevenni. Elárulod a nevedet?

– Halász Olivér – mutatkozik be. Felpillant rám, várja, hogy én is így tegyek.

– Gyöngyössy Leila – felelek egy újabb korty forró csoki után. Végre érzem a karamellszirup émelyítően édes ízét. Az összes az aljára ragadt, nem keverték fel tisztességesen. – I-vel, nem j-vel. A Gyöngyössy pedig ipszilonnal – teszem hozzá, arra az esetre, ha megkeresne a Facebookon. Kicsit összeillik a vezetéknevünk. Ha nem hánynék a romantikus történetektől, még cukinak vagy sorsszerűnek is találnám a dolgot. – Nem bánod, ha rágyújtok? – Kezdek menthetetlenül stresszelni.

– Nem – rázza meg a fejét.

Helyes. Azért esett a választásom erre a kávézóra, amikor úgy döntöttem, ideje életemben először magányosan elfogyasztanom egy kávét, mert itt lehet dohányozni. Hamutartó is porosodik minden asztalon. Ebben itt összegyűlt az esővíz, gusztustalanul barna, és rúzsfoltos csikkek úszkálnak a tetején.

– Aktokat is rajzolsz? – Meggyújtom a cigarettámat.

Egykedvűen bámul rám.

Megfordul a fejemben, hogy az arcába fújjam a füstöt.

– Aha, de élő modellről még csak a műhelyben rajzoltam… – Ismét ellazulnak a vonásai, visszatér az átlagos, undorodó ábrázata. – Mármint aktot – fejezi be a mondatot.

Alig tíz percen belül sikerült zavarba hoznom.

– Te is egyetemista vagy? – érdeklődöm. Úgy saccolom, körülbelül egykorúak lehetünk.

– Aha. Festő szakos vagyok – feleli halkan.

Izgi. Kifújom a füstöt. Szeretek úgy tekinteni a dohányzásra, mintha minden slukkal lelkeket szívnék magamba, akár Kalapos Rose és bandája az Álom doktorból. Nem tudom, mennyire lenne lohasztó, ha közölném, hogy én is egyetemre járok, csecsemő- és kisgyermeknevelő alapszakra, úgyhogy egyelőre megtartom magamnak az információt. A gyerekeké a szívem közepe. Olivérnek csak egy apró csücsköt tartogatnék, de csakis akkor, ha sikerülne rávennem, hogy lerajzoljon meztelenül, és ha tetszene, amit látok.

– Mikor tudnál lerajzolni? – Beleütögetem a cigimet a hamutartóban bűzölgő barna lébe.

– Mármint… – Elsápad.

Vigyorognom kell.

– Fizetnék érte – hazudom, mert gyanítom, hogy erre nem lesz szükség.

Mindeddig furán kerülte a szemkontaktust, most azonban egyenesen a szemembe néz.

Az első gondolatom, hogy talán sok lenne egy életen át elviselni ezt a közönyös tekintetet, amelyből öntudatlanul is sugárzik a megvetés.

– Holnap este?

Magabiztosnak tetteti magát. Milyen édes!

– Megegyeztünk! – Elnyomom a cigit, és távozom.

Két órával később ismerősnek jelöl a Facebookon.

Olivér

A  KARAMELLÁS FORRÓ CSOKI DRÁGÁBB, mint hittem. Leila bordó rúzsfoltokat hagyott a szívószálon és a cigarettacsikken. Beleizzadt a tenyerembe a toll. Ötletelek, hogyan tudnám megoldani, hogy a punk lakótársam ne fogjon gyanút, mégis miért hozok fel egy lányt a lakásba, és hogyan akadályozzam meg, hogy megfektesse. Alex számára semmi sem szent. Egyszer egy ikerpárral randizott. Egyszerre mindkét taggal, pedig különböző neműek voltak.

Belesüllyesztem a vázlatfüzetet a táskámba. Ami azt illeti, nem szívesen kerülök egy nyálas, Titanicot idéző helyzetbe egy túlságosan rámenős, idegen lánnyal. A randizási szokásaim nagyjából ellentétben állnak Alex sajátos életmódjával. Tisztes távolból szemlélem az embereket. Régebben a szüleimre fogtam, hogy összezúzták a párkapcsolatokhoz fűzött reményeimet, mostanra azonban közönnyé szelídült a haragom.

Nem szívesen járok haza. Egy olyan ház számomra nem otthon többé, ahol nincs helyem. Habár Alex ránézésre az édesanyák rémálma, meglepően gondoskodó. Egész jó szakács, és viszonylag tisztességesen takarít. El kell rejtenem a róla készült végtelen mennyiségű rajzot és festményt, ha nem akarom, hogy Leila félreértsen valamit. Nem vetne rám jó fényt, ha úgy tűnne, kizárólag a punk lakótársamról készítek portrékat (mivel ő van kéznél), és a vakítóan fehér szobámban bizonyára hamar szemet szúrna neki a dolog.

Alex hangosan szuszog, amikor becsukom az ajtót. Valószínűleg egész héten éjszakás. Bezárkózom a szobámba, és megkeresem Leilát i-vel a Facebookon. Végignézem a profilképeit. Felfigyelek jellegzetes arccsontjára. Különösen az orra tetszik. Szeretem a nem hétköznapi orrokat. Pontosan egyforma vastagságú az alsó és felső ajka. Hideg, mohazöld szemét érdemes lenne inkább lefesteni, mint lerajzolni. Sohasem láttam még ilyen szemszínt. Vajon a hajszíne eredeti vagy festett?

Nem ártott volna egy árat szabnom, vagy valami. Kicsit tartok attól, hogy esetleg bonyolult tetoválást visel, amit órákig tart majd felskiccelni. Az megdobná az órabért. Alex valószínűleg elképzelni sem tud olyan helyzetet, ahol valaki más vetkőzik, és még fizet is érte. Jól kell dolgoznom, ha azt akarom, hogy Leila elégedett legyen a munkámmal. Valószínűleg a párjának szánja mint pikáns ajándékot, és kapott az alkalmon, ha már összefújt minket a szél.

Amúgy meg mindenről Alex tehet! Az utolsó irritáló telefonhívás után szükségem volt egy kávéra. A galamb elrepült, amit éppen skicceltem a beszélgetés alatt, elejtettem a ceruzámat, és természetesen letört a hegye. Alex pedig lefőzte az utolsó adag kávét, és mindet el is fogyasztotta. Pedig csak pár perc nyugalomra és egy tisztességes kávéra vágytam.

Rendet rakok a puritán szobámban. Az ágyam pontosan az ablak alatt áll. Az erkélyes szobát Alex kapta, mivel kettőnk közül csak ő dohányzik, így nekem csupán egy ablak jutott. Többek között ezért festettem fehérre a falakat, és idővel ezért cseréltem minden bútort fehérre. Tágasabbnak és fényesebbnek tűnik így az életterem. Megnyugtat az egyhangúság, a változatlanság.

Megnyitom az üzeneteket a csoportban, sikerül kinyomoznom, hogy holnap este próbálnak, így nem kell attól tartanom, hogy a lakótársam ránk ront az idióta kérdéseivel és a hátsó szándékaival.

Alex két éve alapított egy Rosszindulatú Daganat névre keresztelt punkegyüttest, és kinevezett tiszteletbeli ötödik tagnak. Plakátokat és fanzine-okat gyártok nekik puszta szívességből (ingyensörért). Habár a Sigmund Freud, a kurva anyád! című szerzeményük óta már nem dolgozom velük olyan lelkesen, mert Niel, a dobos közölte, hogy szerinte a szöveget az én részegen kifecsegett élettörténetem ihlette.

Az anyám tíz évvel ezelőtt elhagyott, elköltözött a szeretőjéhez, aki aztán teherbe ejtette, majd feleségül vette, így anya levakarta magáról apa vezetéknevét mint a házasságuk utolsó lenyomatát. Én apával maradtam, és úgy tűnik, anya teljesen megfeledkezett rólunk. Karácsonyi ajándékot és születésnapi köszöntőt sem kaptunk tőle az elmúlt évtizedben. Született egy fia, valószínűleg ő köti le minden figyelmét az új férje mellett.

Talán apa sem egy mintaszülő, hiszen többet költ alkoholra, mint élelmiszerre, de ennél azért mégiscsak jobbat érdemelt volna. Korán megtapasztaltam, milyen könnyedén széthullik az, amiről azt hittem, szent és sérthetetlen. A legkeserűbb élethazugság a „mindhalálig jóban-rosszban”, és hogy minden anya szereti a gyermekét.

Leila

KÜLÖNÖS RENDELLENESSÉGGEL – átokkal – születtem. Az emberek nem a valódi külsőmet látják. Ha rám néznek, a tökéletes nő jelenik meg előttük. Így vagy úgy, de én vagyok a legszebb nő a világon.

A valódi külsőm – amilyennek én látom magam a tükörben – még véletlenül sem felel meg a sztenderd szépségideálnak. A hajam hollófekete, hullámos és a fenekemig ér, hajvasalóval sem lehet megszelídíteni a fürtjeimet. A bőröm szinte egészségtelenül sápadt. A frufrumat magam formázom a fürdőszobatükör előtt, általában hajnali háromkor. Az orrom hosszú és hegyes, az arccsontozatom a kelleténél markánsabb, nem elég nőies. Az állam hegyes, a járomcsontom kiugró. A szemöldökömtől, bárhogy alakítom, bármilyen vastagságúra szedem, mindig egy kicsit szigorú lesz az arckifejezésem. Húsz évem alatt sajnos nem sikerült megfejtenem, hogy honnan eredhet ez a különös adottság. Teljesen hétköznapi módon születtem, és átlagos csecsemő voltam.

Csak a kisgyerekek között érzem magam biztonságban. A kislányok általában tündérnek, királykisasszonynak vagy a saját anyukájuknak hisznek engem. Épp ezért a jövőben bölcsődében vagy óvodában szeretnék dolgozni. Saját gyereket azonban semmi esetre sem tervezek, nem akarom, hogy örökölje az átkomat, bármekkora is legyen erre az esély.

Az iskoláskorú gyerekekkel kezdődnek a gondok. Habár már húsz vagyok, számomra még mindig a tinédzser fiúk a legijesztőbb élőlények a világon. Egy életre elegendő traumát gyűjtöttem a gimnáziumi éveim alatt. Az egyik fiú osztálytársam határozottan állította, hogy úgy nézek ki, mint Lana Rhoades, ráadásul ezt elég gyakran hangoztatta, ami cseppet sem volt jó érzés. Tulajdonképpen ránézve talán kínosabb volt, mint nekem, habár ezt akkoriban nem így éltem meg. Különösen, mert nem ő volt az egyetlen fiú, aki egy pornószínésznőhöz hasonlított.

Meglepően befolyásolja az emberek ízlését az adott kultúra szépségideálja. Gyakran látnak napbarnított szépségkirálynő mosolyával megáldott szőkének, kék bambiszemekkel és gumilabdaszerű mellekkel. Undort kelt bennem, ha valaki ilyen külsővel ruház fel. Fájdalmasabb, mégis felemelő érzés, ha inkább egy szeretett személy arcát viselhetem.

A körmömet piszkálom a váróban. Lassan tíz perce késik a pszichológusom. Már-már ellenállhatatlan késztetést érzek, hogy kiugorjak egy cigire. Émelygek. A kelleténél hangosabbak és szagosabbak az emberek. Kétségbeesett motyogás tölti meg a hallójárataimat és mosdatlanság bűze a tüdőmet. Nincs jogom ítélkezni. Én is képes vagyok éppen annyira elhagyni magamat, mint ők. Egy magas, sovány férfi üveges tekintettel bámul rám, és magában beszél. Kicsit görcsöl a gyomrom, ahogy minden alkalommal. Egy váróban ülök azokkal a betegekkel is, akik pszichiáterhez jöttek, nem választják el tőlük azokat a pácienseket, akik csak pszichológushoz járnak. Mind őrültek vagyunk, csak egyesek a gyógyszerre várnak, mások beszélgetésre. Nem érezhetem magam különbnek csak azért, mert én az utóbbiakhoz tartozom.

Az egész az érettségit követő nyári szünetben kezdődött. Egy hónapig nem tudtam elhagyni a szobámat, napokig nem voltam hajlandó enni, annyira undorodtam az egész világtól. Csak akkor vettem magamhoz ennivalót, ha anyukám rám erőszakolta, és teljesen elhanyagoltam a tisztálkodást is. Ekkor fordultak a szüleim szakemberhez, aki paranoid személyiségzavarral és szociális szorongással diagnosztizált. Eleinte nehezteltem rájuk emiatt, később azonban beletörődtem a sorsomba.

Végre behív a rendelőbe Krisztina, drágám, alias a pszichológusom. Krisztina egy X generációs asszony egy fiúgyermekkel és egy férjjel, aki rendszerint megzavarja az üléseinket a kéretlen telefonhívásaival. A kelleténél hangosabban szól a telefonba, tőle ered a Krisztina, drágám becenév. Recept nélkül képtelen elkészíteni a palacsintát, és nem tudja, hánykor kell a kisfiáért mennie az óvodába, ezért a feleségét zaklatja munkaidőben. Krisztina, drágámtól tehát nem szívesen fogadnék el párkapcsolati tanácsokat, nem mintha rászorulnék ilyesmikre.

Úgy véli, rendkívül súlyos testképzavarom van, amit felettébb szórakoztató megállapításnak találok. Szeretném, ha valaki megértene, ha valaki elhinné nekem az igazságot! Mindenképpen el akartam kerülni, hogy őrültnek tartsanak, végül mégis itt kötöttem ki, a pszichiátrián.

Hónapokig Krisztina, drágám jelentette számomra az egyetlen kapcsolatot a valósággal. Bár nem hiszi el, hogy akárhányszor kiteszem a lábam otthonról, az emberek összesúgnak a hátam mögött. Azt gondolja, ez csupán téveszme, az elmém szüleménye. Azt sem hiszi el, hogy a saját apám nem olyannak lát, ahogyan én a tükörben látom magam, és valószínűleg az anyám az egyetlen ember a világon, aki önmagamért szeret, de ő is csak azért, mert látássérült.

Látom Krisztina szemében, hogy csakis azért bánik velem kedvesen és türelmesen, mert ez a munkája, és mert emlékeztetem őt a húgára. Többször megjegyezte már a könnyeit nyeldekelve, hogy mintha a húgát látná maga előtt, aki, mint kiderült, fiatalon meghalt autóbalesetben. Talán Krisztina, drágámnak nagyobb szüksége lenne egy szakemberre, mint nekem.

Most éppen azt ecsetelem neki, milyen gáz, hogy húszévesen még szűz vagyok, annak ellenére, hogy én vagyok a legszebb nő a világon. Óvatosan rávezet, hogy ez a kijelentés kissé narcisztikus és rendkívül túlzó, de sajnos nem érdekel.

Nem találja következetesnek és elég érettnek a döntésemet, miszerint holnap este meztelenre szándékozok vetkőzni egy idegen fiú lakásában, még akkor sem, ha mindezt művészi megfontolásból teszem. Mit akarok elérni egy ilyen extrém cselekedettel? Férfifigyelemre vágyom? Megkér, hogy meséljek a kapcsolatomról az édesapámmal.

Nevetnem kell, de szöget üt a fejembe a gondolat, hogy talán valóban nem optimális a kapcsolatom az apámmal. Nem szívesen figyelek rá. Miért is tenném, ha nem tud engem szeretni? Nincs értelme erőlködnöm, hiszen az ő szeretete és figyelme addig sem volt valóságos, amíg tartott. Semmi köze ahhoz, hogy aktmodellt fogok állni. Seggfej Olivérnek viszont annál inkább!

Mesélek Krisztinának Seggfej Olivérről, a cuki mosolyáról meg az undorodós képéről, és arról, milyen nagyszerű, hogy az orromat éppen olyan hosszúra és hegyesre rajzolta, amilyennek én is látom a tükörben. Nem említem, de a gondolataim egyetlen kérdés körül forognak: vajon a testemet is olyannak látja, amilyen valójában? Valószínűleg itt fog elcsúszni a dolog. Ha csak egy kosármérettel is nagyobbnak ábrázolja a mellemet, kiábrándulok. De ha mégsem, akkor valószínűleg ő az első hímnemű egyed, aki a valódi külsőmet találja a legszebbnek. Nem szalaszthatom el a lehetőséget! Az is lehet, hogy ő az egyetlen a világon… Izgat ez a gondolat.

A pszichológusom szerint Seggfej Olivér csak egy átlagos fiú, kizárólag azért különleges számomra, mert vonzónak találom. Nem bír semmiféle mágiával, és az, hogy lerajzolt, nem jelenti azt, hogy engem talál a legszebbnek a világon.

Ó, dehogynem! Arra, hogy Seggfej Olivér az igazi, az esély több mint ötven százalék.

Krisztina, drágám óvatosan megpróbál lebeszélni arról, hogy holnap pucérra vetkőzzek a fiú előtt, akivel csupán egyszer találkoztam.

Nyilvánvalóan esélytelen, hogy hallgassak rá.

Kinyomtatja az ambuláns lapomat, kapok egy újabb időpontot jövő hétre, és már fáradhatok is ki.

Maximális hangerőre tekerem a zenét a fülemben, ki akarom zárni a világot, hiszen nem tesz jót a paranoid személyiségzavaromnak, ha hallom, miket sugdolóznak a hátam mögött az emberek.

A szociális szorongás mint diagnózis azonban teljes mértékben helytálló. Többször sikerült már elájulnom egy-egy bevásárlás alkalmával a nagyobb áruházakban. Nem merek bulikba járni, rettegek attól, hogy zaklatni fognak. Röhejesen magányos vagyok ahhoz képest, hogy nincs nálam szebb nő a világon.

Nem sikerült jogsit szereznem. Miután kétszer is megbuktam a KRESZ-vizsgán, és elájultam az elsősegélyvizsgámon, bölcsen beláttam, hogy ez nem nekem való. Tehát tömegközlekedésre vagyok ítélve, de inkább meghalok, mint hogy buszra szálljak, ezért mindenhová gyalog megyek. Apa dühös rám emiatt, anyukám inkább csak aggódik. Vajon Seggfej Olivérnek van jogsija? Hálás lennék érte.

Talán beszélnem kellene Lilivel, mielőtt belevágnék ebbe a következetlen, éretlen és extrém kalandba. Habár bölcsebb lenne inkább Rozit beavatni a dologba.

Senki sem tud az engem sújtó átokról, valahogy mégis sikerült két lánnyal is szoros barátságot kötnöm.

Lili volt az egyetlen társam a gimnazistaéveim alatt. Mindent imádok benne, a hatalmas, buta, kék szemét, a szájfénymániáját, a már-már életveszélyes naivitását. Ő az unokatestvéréhez hasonló külsővel ruházott fel, és mivel csupa jót hallottam arról a lányról, szimpatikusnak ítéltem Lilit. Jelenleg műkörömépítést tanul, s ez számomra minden hónapban ingyenkörmöket és friss pletykákat jelent.

Rozi önmaga mutatósabb változatát látja bennem, azt, ahogyan ő szeretne mindenáron kinézni, és ez különös módon fényezi az egómat. Inspirálom őt, ugyanakkor az önbizalmát is hizlalom. Az egyetemen ismerkedtünk meg, összeköt minket a közös szenvedés. Rendszerint ugyanazokat a vizsgaidőpontokat vesszük fel, és szorítunk egymásnak.

Lilivel szívesebben beszélem át a pasiügyeket, pedig egyáltalán nincs szerencséje a fiúkkal. Állandóan kavar valakivel, mindig szerelmes, valahogy mégis örökösen szingli.

Rozi három éve van együtt babaarcú, punk barátnőjével, és megveti a felnőtt, kifejlett férfiakat. Nem tudom, mennyire sértő a barátnőjére nézve, hogy nem őt találja a legszebb nőnek a világon, hanem saját magát ragyogóbb hajjal, hosszabb szempillával, valódi szeplőkkel és vékonyabb derékkal. Mindenesetre irigylem az önbizalmát, mert én közel sem önmagamat találom a legszebbnek. Többek között ezért is tartom átoknak a különös adottságomat. Az én szememet nem lehet becsapni.

Olivér

MEGPRÓBÁLOM FAARCCAL LEPLEZNI A ZAVAROMAT. Láttam már meztelen nőt, persze, de ennyire szépet még soha!

Az aktmodellek az egyetemen nagyjából mind ötven felettiek. Nyilván minden test szép a maga módján, de mégiscsak más élmény egy fiatal női testet rajzolni.

A nyaka hosszú, fehér és inas, a kulcscsontjai tökéletesek. A melle körte alakú, és meglepően jólesik felskiccelni csípőjének ívét. A dereka vékony, a combja izmos, és még a lábfeje is szép.

Imádom a kontrasztot a sápadt bőre és a fekete, hullámos tincsei között. A körme ugyanolyan sötétbordó, mint az ajka. Legszívesebben inkább lefesteném, a toll és a ceruza nem adja vissza a szépségét úgy, mint a krémes, gazdag olajfesték.

– Grafika lesz, ugye? – kérdezek rá a biztonság kedvéért.

– Igen – biccent.

Kék halpikkelyeket varratott a combjára. A társasági életemet végül is punkok között töltöm, mégis meglep, hogy van tetoválása. Azon kapom magam, hogy érdekel, mit jelenthet, de elhessegetem a gondolatot.

– Szomjas vagyok – jelenti ki.

Felajánlom, hogy hozok egy pohár vizet.

– Inkább a bort kívánom! – utasít.

Egy üveg vörösborral érkezett, különösnek találtam a dolgot. Előkotrok egy borospoharat, hála Alexnek, van belőle néhány a lakásban.

– Egyedül nem iszom! – Felül az ágyamban, és összefonja a karját a mellkasán.

Kénytelen vagyok magamnak is tölteni egy pohárral. Édes merlot. Jó az ízlése.

Bizseregve könyörögnek az ujjbegyeim, hogy lefessem őt így, meztelenül, azzal a pohár vörösborral a kezében. A színe tökéletesen alliterál a körmével és az ajkával. Rúzsfoltot hagy a pohár szélén, amitől elakad a lélegzetem. Megvárom, amíg elfogyasztja az egész pohárral, aztán folytatom a munkát. Szerencse, hogy frissen mostam az ágyneműmet, érzem az illatát. Tökéletesen visszaigazítja magát a megbeszélt pózba. Csak hosszú percek után szólal meg ismét.

– Sokáig tart még? – nyafog. – Kezdek fázni.

Látom. Sajnos izgatónak is találom. Mi ütött belém? Bizonyára a merlot. Alig ettem ma, éhgyomorra meg nem tanácsos inni. Alex minden bizonnyal kihasználna egy ilyen helyzetet, nekem viszont közömbösnek kell maradnom.

Egy órán belül végzek. Kikészítettem az ugyancsak frissen mosott köntösömet, hogy felöltse magára, amíg megnézi a művemet, de úgy tesz, mintha észre se venné, és meztelenül közelít felém.

Felemeli a rajzot, és elkerekedett szemekkel bámulja.

Ismét zavarba jövök, szívesen meginnék még egy pohár bort.

– Ez én vagyok! – Remeg a kezében a papír. – Tényleg én vagyok!

Hát, elég valószínű, hogy ő van a rajzon, hiszen csupán ketten tartózkodtunk a szobámban, és határozottan csak őt rajzoltam. Fura egy lány.

Tolakodó gondolataim győzedelmeskednek a józanság felett, kitöltök még egy pohár bort.

Leila leteszi a rajzot az asztalra, és kicsavarja a poharat a kezemből, mielőtt még beleihatnék. Ujjait végighúzza az alsó ajkamon.

Kihagy pár ütemet a szívem, megizzad a halántékom. Meg kell hagyni, kiszámíthatatlan reakciókban verhetetlen ez a lány. Egyenesen a szemembe néz a szuggesztív, hidegzöld szemével, keze lecsúszik a mellkasomon, majd végig a hasamon, végül megérinti a nadrágomat ott, ahol kidudorodik.

Megragadom a csuklóját, és ellököm magamtól. Most már biztos vagyok benne, hogy nem fog fizetni a munkámért.

– Ki adott engedélyt arra, hogy hozzám érj? – A hangom hűvösebben cseng, mint akartam.

– Nos, neked sem adott engedélyt senki arra, hogy hozzám érj. – A csuklóját szorongató ujjaimra siklik a tekintete. – Ráadásul én még meztelen is vagyok! – teszi hozzá, mire elengedem a karját.

– Mit akarsz tőlem? – Hátrálok egy lépést, de hiába, mert követ, hátammal a falnak ütközöm.

– Meg akarlak ismerni. – Széles mosolyra húzza sötétvörösre festett ajkát. Megragadja az arcomat, és magához húz, hogy megcsókoljon.

Hamar bebizonyosodik, hogy bármennyire is szeretném, nem vagyok fából. Fogalmam sincs, milyen parfümöt használ, de arcátlanul csábító az illata. Mivel már a pólómat rángatja le rólam, kihasználom azt az időintervallumot, amíg nem tapasztja az ajkát a számra, és megkérdezem:

– Mégis miféle módja ez az ismerkedésnek? – lihegem zavartan.

– Gyors és célravezető – közli, és már rángat is befele az ágyba, mintha a tulajdona lennék.

Elhúzódom, hogy visszavehessem a pólómat, de fogalmam sincs, hová tűnt.

Leila szorongatja a markában, igézően mered rám a démoni, zöld szemével.

– Ez valóban… gyors – hebegem –, de nem biztos, hogy célravezető módja az ismerkedésnek. – Szétestem, izzadok, nem tudom, mégis mi lenne most a legmegfelelőbb lépés.

– Szóval félénk típus vagy – állapítja meg, és végighasal az ágyamon, tenyerébe támasztja az arcát. – Kéreted magad.

Bárcsak erről lenne szó! Sürgetőn a fülembe súg egy Alex alakú kisördög, hogy milyen erkölcstelenséget kellene most elkövetnem, de a másik vállamon az anyám ül, és végre értelmet nyer a Sigmund Freud, a kurva anyád! dalszövege.

– Ez nem fog működni. – Inkább kiveszek a szekrényből egy másik pólót, csakhogy azzal a mozdulattal, ahogy kinyitom a szekrényajtót, kihullik a rengeteg rajz Alexről.

Leila arcára pillantok, próbálok nem megsemmisülni.

Felemel egy félkész tollrajzot a félmeztelen Alexről. Felvonja a szemöldökét.

– Legalább jó az ízlésed – bazsalyog.

– Ő a lakótársam… Alex – felsóhajtok. – Általában ő a modellem, mert ő van… kéznél.

Harsányan felkacag. Meglehetősen idétlen a nevetése, ezért egy hangyányit rokonszenvesebbnek ítélem.

– Nagyon cuki vagy, amikor zavarba jössz – felhúzza rám a pólómat. – Mit szólnál, ha meginnánk együtt a maradék bort?

Nem mondok nemet.

Leila

AMÍG NEM LANDOLT A PADLÓN egy rakás perverz rajz Seggfej Olivér állítólagos lakótársáról, biztosra vettem, hogy pszichopata. A szobájában a padlótól a plafonig minden hófehér. Az undorodó ábrázata talán még vonzó is lehetne, ha nem vágna csókolózás előtt és után is ilyen arcot. Érthetetlen, mégis hogyan tud ellenállni a legszebb nőnek, akit valaha látott.

A legvalószínűbb, hogy fél tőlem. Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nincs oka rá. Egész életemben azt az embert kerestem, aki a valódi külsőmet találja a legszebbnek. Nevetségesen csekély az esély arra, hogy mi ketten egymásra találjunk.

Kicsit bánom, hogy végül nem meséltem róla sem Lilinek, sem pedig Rozinak. Nem vettem számításba azt az eshetőséget, hogy a csábításom kudarcba fullad. A hamis Dior parfümömet használtam, és frissen szőrtelenítettem. Még bort is hoztam. Mi csúszhatott ennyire félre?

Előfordulhat, hogy már az a kis szelet a személyiségemből, amit megmutattam neki, elriasztotta? Nem kizárt. Az évek során lassan a magamévá tettem annyi férfitaszító tulajdonságot, amennyit csak tudtam. Például rászoktam a cigarettára. Ezt találom életem legjobb döntésének. A füstszag egész jó pasiűző, és a szorongást is oldja ez az ördögi kis bűzrudacska.

A hiszti és a dráma sem áll távol tőlem, a pletykára éhes természetem pedig mindig adott volt. Nevetségesen könnyű engem megríkatni. Sírok, ha szomorú, ha ideges, vagy ha boldog vagyok. A férfiak pedig nem tudnak mit kezdeni a bosszantóan érzékeny természetemmel.

Nem jelent számomra gondot, hogy nem kedvelnek az emberek, hiszen általában meg sem kell szólalnom ahhoz, hogy érezzem az utálatukat. Általános iskolában az egyik lány levágott egy tízcentis tincset a hajamból, csak mert féltékeny volt rám, és ráírta a padomra alkoholos filccel, hogy kurva.

Rendkívül unalmas társaság vagyok a pasik számára, hiszen az érdeklődési köröm kimerül a szépségápolásban, a popkultúrában és a sztárpletykákban, ráadásul reménytelenül sokat beszélek.

Az egyetlen különlegességem talán a beteges rajongásom a tengeri élőlények iránt. Megmagyarázhatatlanul vonz a tenger és az óceán, a nyílt víz, a halak, a bálnák, a medúzák, a sellők. A szobám is tenger témájú tárgyakkal van telepakolva. Imádom a kagyló alakú holmikat, gyűjtöm a tengeri állatokat formáló Littlest Pet Shop-figurákat.

Nem meglepő módon a H2O: Egy vízcsepp elég a kedvenc sorozatom, és megvan nekem Cleo, Rikki és Emma ezüst nyaklánca is, amelyet természetesen egy kínai webáruházból rendeltem. A kék a kedvenc színem, két tetoválásom van, egy félhold a tarkómon, és néhány kékes halpikkely a combomon. A medúza a kedvenc állatom, és kicsi koromban sellő akartam lenni. A kedvenc animációs filmem a Ponyo a tengerparti sziklán. Egyszer egy kislány azt kiabálta nekem a Pennyben sorban állásnál, hogy úgy nézek ki, mint a kis hableány. Azóta szeretnék óvó néni lenni.

– Nem kedvelsz, ugye? – szegezem Olivérnek a kérdést.

– Csak nem tudlak hova tenni.

Különös kijelentés ez akkor, amikor egy ágyban fekszünk hiányos öltözetben.

– Nagyon… fura vagy.

– Mondja ezt az, aki a szekrényében rejtegeti a rajzait az állítólagos lakótársáról. – Felhajtom az utolsó korty bort.

– Tudod, még senki sem kért arra, hogy rajzoljam le meztelenül. – Felpillant rám, a tekintete homályos.

Meglehet, nincs hozzászokva az alkoholhoz. Töltök neki még egy pohárnyit, talán hasznot húzhatok az állapotából. Hátha megered a nyelve.

– Akiket lerajzolok, általában odáig vannak azért, hogy valaki szépnek vagy különlegesnek találja a külsejüket. – Megcsóválja a fejét. – Te meg sem lepődtél. Inkább a képességeimet vontad kétségbe. – Rekedt nevetést hallat. – Azon csodálkoztál, hogy hasonlít rád a rajzom.

Azt tartottam volna természetesnek, ha valaki másnak az arca néz vissza rám. Egy képzeletbeli, hamis arc, amely sohasem létezett. Már a puszta létezésem hazugság, mindenkinek hazudok, és még csak nem is szándékosan. Nem kockáztathatok azzal, hogy bevallom, valószínűleg őrült vagyok. Helyette valami sokkal kockázatosabbat teszek.

– Azt gondoltam, hálás leszel, hogy meztelenül láthatod a legszebb nőt a világon. – Drámai sóhajt hallatok.

– Na látod? Pontosan ezért nem tudlak hova tenni. – Kiissza az utolsó korty italt a pohárból, majd a tenyerébe temeti az arcát. – Tudod, nem kaphatsz meg mindent csak azért, mert szép vagy.

Ó, dehogynem! Előbb-utóbb ráébred, hogy semmi sem értékesebb a szépségnél. A legjobb időben, a lehető legfelszínesebb világba születtem. Valószínűleg sokkal nagyobb hasznot húzhatnék az adottságomból, ha nem félnék ennyire az emberektől, és tudnám, hogyan kell társaságban viselkedni. Nem szúrhatom el Seggfej Olivérrel, szó szerint ő az egyetlen esélyem.

– Tényleg ennyire gátlástalan és… nyomulós vagy, vagy csak megjátszod?

Ismét az az undorodó pofa! Nyomulósnak nevezett! Többszörösen kiérdemli a seggfejt mint állandó jelzőt.

– Nem. – Végül mégis az őszinteség mellett döntök. – Azt hittem, működni fog.

– Valójában… működik. – Elvigyorodik.

Sikerül teljesen összezavarnia.

Vakítóan fehér párnájára hajtja a fejét. Kék erek sötétlenek a szeme alatt. Behunyja a szemét, és alig öt perc múlva már szuszog is.

Csalódottan nyugtázom, hogy elaludt. Kisimítom homlokából a tincseit, puha és illatos a haja.

Rúzsfoltot nyomok az engem ábrázoló rajz sarkába, és felöltözöm. A pólóját azért megtartom. Adok egy puszit az arcára, és magára hagyom a hófehér szobájában.

Olivér

REGGEL ARRA ÉBREDEK, hogy félmeztelen vagyok, és rettentően sajog a nyakam. Alex a konyhában krákog és kávét főz. Abban a reményben, hogy életet lehel belém a túlcukrozott kávéja, kitántorgok hozzá.

– Hé, haver, azt magamnak csináltam! – förmed rám, de én már belekortyoltam a magának kitöltött adagba. Édes bosszú a legutóbbiért! Pocsék, mégis megiszom. Kénytelen kutyulni magának egy másikat. – Nem akarsz mesélni? Ki vagy… dekorálva.

Elsápadok. Lassan működésbe lendülnek a fogaskerekek az agyamban. Hová tűnt Leila, és mégis mit művelhetett velem?

Bezárkózom a fürdőszobába. Egy vörös rúzsfolt sötétlik az arcomon. Nem igazán akar eltűnni, hiába dörzsölöm. Majdnem olyan makacs, mint Leila és a nyomulós, durva csókjai.

A szobámban hagyta a rajzot, amit róla készítettem. A lap szélén is vár egy rúzsfolt. Mániákus démonlány. Femme fatale-nak hiszi magát. Beragasztom a rajzot a szekrényajtóm belsejébe. Megfordul a fejemben, hogy írok neki, mégis mi volt ez az egész, de aztán meggondolom magam, úgy vélem, erre az évtizedre elegendő impulzív döntést hoztam már.

Az üres borosüveget kiviszem a konyhába a két pohárral együtt, aztán elmosogatok, és elöblítem az üveget is. Megúszom, hogy Alex szóvá tegye, mégis mit művelek. Az erkélyen fogyasztja szokásos reggelijét, a túlcukrozott kávét cigarettával.

Vajon mikor hagyhatta el Leila a lakást? Épségben hazaért egyáltalán? Veszélyes a város éjszaka. Lezuhanyozom, az arcomra engedem a hideg vizet. Ki akarom mosni a gondolatokat a fejemből. Ki akarom törölni az emlékezetemből az egész abszurd találkozást. Felveszem a köntösömet, aztán eszembe jut, hogy miatta mostam ki, és ismét kísértenek a vele kapcsolatos gondolataim. Amint elhagyom a fürdőszobát, Alex üldözőbe vesz a hülye kérdéseivel.

– Másnapos vagy, haver? – Mindvégig rajtam lóg, amíg összedobok magamnak egy szendvicset.

– Nem – mormolom idegesen.

– Láttam a borosüveget a csepegtetőn – liheg a nyakamba. – Nem bírod az alkoholt.

– Mondtam, hogy semmi bajom! – Bekapcsolom a melegszendvicssütőt.

– Nekem is csinálsz egyet? – Felül a pultra, és a tegnap estém bizonyítékait kémleli a csepegtetőn.

– Nem.

– De én is csináltam neked kávét!

Igazából elvettem az övét. Mégiscsak összeütök neki egy szendvicset, nem akarom, hogy bosszúból felfalja az enyémet.

– Felhoztál egy csajt. – Farkasvigyorral mered rám. – Tudod, hogy ez mit jelent…

Mielőtt tiltakozhatnék, kikapja az elkészült szendvicsemet a sütőből, és lecsap rá, én meg kénytelen vagyok megenni azt, amit neki szántam. Kár, mert kispóroltam belőle a sajtot.

– Ma este iszunk! – vicsorog rám ismét, és úszik a boldogságban.

Rettegve nyitom meg a R.I.D. (Rosszindulatú Daganat) csoportchatet. Ömlengős gratulációk tömkelege fogad színes, virágos GIF-ek és giccses kismacskás matricák kíséretében.

Végre férfi vagy a férfiak között. – Rigó kedves szavai.

Büszkék vagyunk rád, tesó! – Niel digitális vállon veregetése egy szívecskés, csillogós, Zámbó Jimmy-s GIF-fel illusztrálva.

Azt hittem, Alex már gondoskodott rólad, elvégre lakótársak vagytok. – Csak a szokásos gúnyolódás Sziszi részéről.

A kínos gratuláló üzenetek lavináját természetesen Alex indította el egy Szent Olivér végre elveszítette a szüzességét!4! megjegyzéssel. A tenyerembe temetem az arcomat. Habár Alex sohasem bántott a nők iránti közönyöm miatt, nem tudta hova tenni a dolgot, mivel ő imádta a nőket. A férfiakat is, ami azt illeti. Másfél év együttélés után nyilván meglepte őt az a két borospohár és a rúzsfolt az arcomon. Nem kívántam megosztani vele, hogy igazából semmi sem történt, de ezek után már biztosan nem is fogom. Ismét rezeg a telefonom, de nem a csoportból kapok üzenetet. Leila írt nekem.

Ma este randim lesz.

Kivel? – Fogalmam sincs, minek írok vissza egyáltalán. Ráadásul azonnal. Várhattam volna legalább öt percet, vagy valami.

Veled – érkezik a válasz.

Odaégetem a szendvicset.

Leila

NEM MONDOD, HOGY KÉPES volt bealudni! Az akció kellős közepén? – Lili tátott szájjal hallgatja a történetet. Végül őt választottam hallgatóságnak, mert mégiscsak tapasztaltabb pasiügyekben. De nem kizárt, hogy később Rozinak is mindent elmesélek hangüzenetben.

– Pedig sajnos de – sóhajtok. Meg sem próbálom palástolni csalódásomat.

– Egyszerűen nem értem! – Előrebiggyeszti az alsó ajkát. – Milyen színt szeretnél most?

– Sötétzöldet. De nem azt a Mardekár-zöldet, inkább olyan szexi méregzöldet. Mint a borostyánlevél. – A ruhám is ilyen színű lesz, amit ma este felveszek.

– Oksi. – Megtalálja az elképzelésemnek megfelelő árnyalatot. Hangosan és hamisan dúdol, amíg reszelgeti a körmömet. – Amikor lekaptad… visszacsókolt? – Félbeszakítja a dúdolást.

– Igen. – Ez benne a különös. – Visszacsókolt, tényleg, igazán… kiéhezetten.

– Úgy sajnálom, szívem! – Hitetlenkedve ráncolja a homlokát. – Pedig végre találtál valakit, aki tetszik…

Szeretem Liliben, hogy úgy becézget, mintha a szeretője lennék. A szüleim és a barátnőim úgy tudják, azért nem volt még kapcsolatom, mert válogatós vagyok. Ez így van, csak éppen nem abból az okból, amiből gondolják.

– Cukik a pilláid – mosolygok Lilire.

Fülig pirul. Elolvad, ha dicsérik. Élete legjobb döntése volt az épített szempilla. Szépen kiemeli óriási, kerek játékbaba-szemét. Mindig irigyeltem a külsejét, habár, hála az adottságaimnak, ez elég értelmetlen a részemről. Mégis jó érzés lenne, ha a tükörben a marcona, boszorkányos ábrázatom helyett egy olyan ártatlan, angyali arc fogadna, mint Lilié. Fogalmam sincs, milyen leszek hetvenévesen, de azt már most tudom, hogy az orrom addigra akkorára nő, mint Jubabáé.

– Köszönöm! – Bájosan ráncolja az orrát. – Mindennek ellenére mégis úgy döntesz, hogy ma megint találkozol vele? – A füle mögé simítja kóbor hajszálait. Két copfba fogta a haját bolyhos, rózsaszín hajgumikkal, elülső tincsei az arcába hullanak. – Csillámot nem kérsz?

– Igen, találkozom vele ma este. – Nem adhatom fel. – Nem kérek csillámot. – A letisztult, egyszínű körmöt kedvelem. A hosszú, mandula formájút, kizárólag sötét színűt. A ruháim is mind sötétek.

– Kár. – Elszontyolodik. Ő mindig csillámos körmöket készít magának. Imádja a csillogást. – Azért megemlíthetnéd majd Rozinak, hogy szereztem piros lakkot. – Lili nem mer személyesen kapcsolatba lépni Rozival, annak ellenére, hogy többször is megcsinálta már a körmét. Meggyőződése, hogy Rozi nem kedveli, és butának tartja. Habár Rozi elképesztően szigorú és szarkasztikus, Lili pedig sajnos nem érti a szarkazmust, tudomásom szerint kifejezetten szimpatikusnak találja Lilit.

– A Quasiba megyünk ma este – húzom ki magam a székben. Bár én hívtam randira, Seggfej Olivér ajánlotta a helyet. Meglehetősen szófukar és rideg volt, mindössze annyit írt nekem vissza, hogy fél hétkor találkozzunk a Quasiban, és foglal asztalt. Legalább kijöhetne elém, vagy valami, de úgy látszik, nem tanult illemet.

– Ott valami isteni a pizza! – biztosít hevesen bólogatva Lili, és ismét elszontyolodik.

A szőke copfjait bámulom, kicsit úgy fest most, mint egy nyuszi, főleg amikor az orrát ráncolja.

– Gergő elvitt oda párszor… – Gergő az expasija, habár véleményem szerint az a két hétig tartó valami, ami köztük volt, nem számít kapcsolatnak. Körülbelül háromszor randiztak, és a srác egyszer virágot is vitt neki. Ez sajnos a romantikus, naiv Lilinek pont elég volt ahhoz, hogy lefeküdjön Gergővel, aki másnap már Németországban sörözgetett, de erről elfelejtett szólni Lilinek. Azóta sem láttuk őt, de az a hír járja, hogy férfi sztripperként dolgozik Bajorföldön. Persze sajnálom Lilit, de nem hagyhatom, hogy ez a szomorú történet megkeserítse az esti pizzámat, illetve a randimat.

– Mit veszel fel? – Lili egy sóhajtással túlteszi magát a felelevenített Gergő-ügyön.

– Tudod, azt a zöld bársonyruhát, amit tavaly túrtam Rozival. – Már csak a cipőt és a táskát kell kitalálnom. Ezüst ékszerekkel kombinálom majd. Szájfényt kenek fel, a rúzs nem lenne praktikus a pizzához.

– Azt a nyitott hátút? – örvendezik. – Az annyira jól áll neked! Kiemeli a hajszínedet.

Valójában a szemszínemet, de az évek alatt elhintett megjegyzéseiből úgy raktam össze, hogy Lili a vörös hajú unokanővére szinte pontos másának lát engem, aki mesterfodrász Budapesten.

– Biztos vagyok benne, hogy ellenállhatatlan leszel, bogaram. – Rebegteti a pilláit. Az elkészült körmeim éppen olyan színűek, mint a nyitott hátú bársonyruhám. Egyszer valahogy meghálálom Lilinek a fáradozásait.

__

Amíg készülődöm, összefoglalom Rozinak a tegnap este történteket. A lelkemre köti, hogy legyen feltöltve a telefonom, és bármi van, azonnal hívjam. Kifejezetten örül, hogy Olivér bealudt, és így nem történt köztünk semmi olyasmi, amit később megbánhatnék.