Clara Jane King

A SZERELEM MÁSIK ARCA

Előszó

Ahol a Szerelem két arca

című történet véget ért, tizenkilenc év múlva tovább

bonyolódnak a szálak ebben a históriában.

Több mint 18 év telt el azóta, hogy a hírhedt kalózkapitány

Erick Denson, alias gróf Alexander Burrel, ahogy az utóbbi időben mindenki ismeri, otthonába visszavonulva békésen éli napjait. Az ok, amiért a fosztogatást befejezte egyszerű. Egyik portyája alkalmával hajójára, első tisztje egy nemkívánatos szerzeményt cipel fel az éjszaka sötétjében süllyedő roncsról. Egy pillanat alatt megváltozik az élete, mikor ellensége vitorlásával együtt, a régi élete is elmerül a habokban. A kapitány majd eszét veszti, amikor ázott ruhájában fekve a hajópadlón, megpillantja a lélegzetelállítóan szép, fiatal lányt. Derékig érő vörös haja, ragyogóan kék szeme és vörösen duzzadó ajka szinte megbabonázza a rendíthetetlen férfit. Ő nem az a fajta, aki egy csapásra szerelembe esik. A házasság sem szerepelt a tervei között. Még a gondolatától is irtózott, míg közelebbről meg nem ismerte Oliviát, akit Thomas az első tiszt mentett meg a fulladástól. Bosszúságát csak tetézte, mikor szembesült a ténnyel, hogy a nő, esküdt ellensége egyetlen leánya. A szerelem érzéséről amit addig nem ismert és nem tapasztalt azt gondolta, hogy a vak gyűlölet az, ami fűti, ahányszor megpillantotta a bájos teremtést. Attól a perctől kezdve, nem volt nyugta. Szüntelenül Olivia gyönyörű arca lebegett a szeme előtt. S bár esküdt tett, hogy mindenkit elpusztít, aki rokoni kapcsolatban áll szülei gyilkosával, a nőhöz egy ujjal sem nyúl. E helyett segít neki abban, hogy partot érjen. Miután egy teljes napot eltöltenek összezárva a tengeren, az éj leple alatt férfiruhába öltöztetve egy kis csónakba teszi. Olivia mielőtt útjára indulna, megesküszik, hogy minden nap várni fogja, hogy a hatóság kezére adja. Erick komolyan veszi a fenyegetést és mire a kikötőbe érnek, magára ölti Gróf Alexander Burrel álcáját. Mindent megváltoztat magán, amit csak tud. Hosszú, hullámos fekete haját, egy fehér rizsporos paróka alá rejti, míg arcát és száját festékkel fedi be. Szemére okulárét tesz, hogy a lányt megtévessze. Testére pedig felveszi drága úri gúnyáját és piperkőc férfinek kiadva magát lép a kikötő partjára, ahol már várja a kormányzó, Olivia társaságában.

A lány lelkesedése hamar szertefoszlik, amikor az árbocosról, ahol egy napig tartózkodott,nem a kíméletlen kalóz, hanem a köztiszteletben álló gróf száll le. A történetet, amit a előad szomorú sorsáról, senki nem hiszi el. Mire hazaér, a férfi megelőzi. Apjától, adósságának fejében amit felhalmozott, feleségül kéri. Olivia kézzel-lábbal tiltakozik a frigy ellen. A gazdag uraságot, ki nem állhatja. Hisz szívét a tengeren hagyta. Így éli a hatalmas kastélyban
boldogtalanul napjait, mikor egyszer a patakban megpillantja a férfit fürdeni. Olivia nem nyugszik és kideríti, hogy a férje kit szívből gyűlöl egy és ugyanaz a személy, mint a kalóz. Szerelmükből egy kislány születik, akinek az Elisabeth nevet adják.

Első Fejezet.

A faluból visszatérő hintó zötyögve gördült be a hatalmas kovácsoltvas kapun. Lady Olivia félrehúzta a függönyt és körültekintett a parkban, amely a kastély előtti részen terült el. A látvány magáért beszélt. Bokrok és cserjék, tökéletes formára metszve, katonás sorban álltak a kikövezett út szélén ahol elhaladt. A távolabbi területen platánok és gesztenyefák magasodtak az ég felé. A zsenge fű szépen zöldellt, egyenletesen apróra kaszálva, míg a hatalmas virágágyások, amelyek rózsával voltak beültetve, a tűző nap fényében szépen bontogatták szirmaikat. Makulátlanul gyommentesen tündököltek a buzgón csobogó szökőkút körül.

Arca, szinte kivirult a boldogságtól, szemeit legeltetve mesébe illő otthonán. Ahogy a távolba nézett, megpillantott egy lovast, aki vadul vágtázott az istállók irányába. A függönyt elengedve visszahúzódott és ajkát egy halk sóhaj hagyta el, amit elnyomott a kocsi zörgése. Finom fehér bőrkesztyűjét, ami eddig mellette hevert az ülésen, kezére húzta, és napernyőjét az ölébe fektette. Mikor a kastély főbejárata elé értek, a hintó megállt. Jeremy, a kocsis leszállt a bakról, és kinyitotta előtte az ajtót. Lehajtotta a lépcsőt, izmos karját a nő felé nyújtotta, hogy segítségére legyen a kiszállásban. Olivia, finom kis kezét, a férfi hatalmas markába fektette. Könnyedén kilépve megállt, és körbenézett. Tett néhány lépést, s napernyőjét felhúzva, a feje fölé emelte. A kocsis már indult volna tovább, mikor a nő felé fordult és megszólította.

- Jeremy, ugye jól láttam, hogy a lányom vágtatott be lóháton az imént olyan eszeveszetten?

A férfi, orra alatt bazsalyogva válaszolt a nagyságos asszonynak.

- Igen. Ha nem tévedek, akkor a kisasszony érkezett haza a lovaglásból.

- Ki hitte volna… - vonta össze rosszallóan szemöldökét a nő, majd fél kezével ruhája alját megemelve elindult, a félkörívben kanyarodó márványlapokból kirakott lépcsőn a főbejárati ajtó felé. Azon belépve, a hatalmas előcsarnokon át, a szalonba vezetett az útja, ahol napjai nagy részét töltötte. Férje a gróf, lezser öltözékében, amely fehér csipkés ujjú ingből és egy térdig érő barna színű nadrágból állt, vörös bársony huzatú kényelmes fotelében elhelyezkedve olvasgatott.

Olivia feldúltan lépett be a helyiségbe és két kezéről vadul letépve kesztyűjét a kanapéra dobta, esernyőjével együtt. Leemelte tollas kalapját a fejéről és az esernyője mellé helyezte.

Erick összecsukta a könyvet a kezében. Egy kósza pillantás elég volt ahhoz, hogy felmérje felesége hangulatát. Az évek alatt, amit együtt töltöttek, kiismerte a nő természetét. Soha nem okozott neki gondot Olivia hangulatingadozása, vagy dühkitörése. Nyugodt természetét nemigen zaklatták fel azok a kicsinyes dolgok amiken a nő egy csapásra kikelt magából. Ajkát mosolyra húzva szólította meg feleségét.

- Nocsak drágám, mosolyogva mentél el az úr házába és bosszúsan tértél vissza. Az ok, feltételezem, jelentős fontossággal bír. Nem tán Simpson atya bosszantott fel ennyire?

Olivia a férje mellett lévő fotelbe ült.

– Ugyan, kérlek! Ne beszélj badarságokat. Honnan vontad le ezt az elképesztő feltételezést?

- Nem is tudom… - vigyorgott a férfi. – De azt feltételezem, hogy hamarosan elárulod a valódi okát a bosszúságodnak.

- Épp most láttam Elisabeth-et belovagolni. Alig húzom ki a lábam itthonról a lányod már is azt csinál, amihez csak kedve támad.

- Miért baj, ha néha jól érzi magát? Túl sok terhet rósz rá. Hiszen gyermek még.

- Hát ez az! Ki tudja, hogy hol bóklászik egész délelőtt? S az órái? Feltételezem, egyiken sem jelent meg. Ne is próbáld meg kimenteni!

- Nem állt szándékomban. Csak azt nem értem, hogy miért csinálsz ilyen nagy ügyet belőle. Ha jól emlékszem, anno az anyja sem volt különb, mint most Lisi. Ha pontosan akarnék fogalmazni, akkor úgy mondanám, hogy az alma nem esett messze a fájától. Olivia felállt és bosszúsan járkálni kezdett.

– Ne hasonlíts hozzá! Az én helyzetem merőben más volt, mint most a lányunké. Nekem nem volt választásom. Apám az Államokba küldött tanulni és visszatérve onnan, miután a tengeren leigáztad a hajómat, idehoztál az akaratom ellenére. Elisabeth előtt ott áll a döntés joga, de eddig minden fiatalembernek

kosarat adott.

A gróf, könyvét a szalon közepén lévő faragott lábú faasztalra tette és felpattanva a feleségéhez lépett. Ujjaival finoman végigsimította a nő arcát.

– Én még emlékszem rá, mennyire heves voltál és zabolátlan. Hiába volt minden igyekezetem, hogy megfékezzelek. Teljesen mindegy volt mit mondtam, vagy tettem. Te rögtön az ellenkezőjét cselekedted. Néha elgondolkodom, hogy honnan volt hozzád annyi türelmem.

A nő férje kacér szemébe nézett.

– Miért vettél el feleségül, ha annyi sok borsot törtem az orrod alá? Hiszen volt alkalmad megismerni. Nem zsákbamacskát vásároltál.

- Nem is tudom… - nevetett a gróf jóízűen. – Talán azért, mert annyira imádtalak, mint ahogyan most is – mondta, és felesége derekát átölelve, ajkára egy szenvedélyes csókot adott.

Olivia, magáról megfeledkezve viszonozta férje közeledését. Még most is, annyi év után, rajongása amit a férfi iránt érzett, nem csitult. Ajkát elszakítva, eltávolodott Erick-től.

- Ne provokálj a szalonban, már többször is kértelek rá. Nem helyénvaló itt enyelegni. Bárki beléphet.

Erick a komódhoz sétált és egy pohár bort töltött magának, amit jóízűen kortyolgatni kezdett.

- A saját házamban, akkor és ott ölelem meg a feleségemet, ahol én akarom. Nem tehetek róla, ha mindig elveszed az eszem.

- Ne mókázz, mivel vettem el az eszedet? – nevetett Olivia.

Erick, a feje búbjától, a kis lábújáig végigmérte a nőt, aki skarlátvörös mély dekoltázsú ruhájában, vállára omló vörös hajával, ragyogó kék szemével és vörösen duzzadó ajkával, lélegzetelállító volt. Az idő, ha lehet még szebbé tette. Harminckilenc évével, kirobbanó formában volt. Férje szerint, beért, mint a jó bor. No, nem mintha fiatalon nem lett volna elragadó teremtés. Csakis annak kellett lennie, ha a puszta jelenlétével meg tudta babonázni a rettegett kalózkapitányt, kiért bomlottak a nők. Ami nem is volt csoda. Erick, izmos testével, hosszú fekete hullámos hajával és pimaszul szép ábrázatával bárkit megkaphatott

volna. Formás ajka mindig vörösen izzott, akár csak a jeges pillantása, mit kék szeme sugárzott.

- Hisz tudod jól, nekem az is elég, ha rád nézek. – válaszolt a férfi derűsen, jóízűen vigyorogva.

Ám jókedve hamar borúsabb hangulatba csapott át, amikor Olivia előhozakodott a szomszédos birtokon élő ifjú Percy dolgával.

- Arra gondoltam, hogy a jövő hónapban Elisabeth tiszteletére rendezhetnénk egy bált és ott egyúttal be is jelenthetnénk az eljegyzésüket.

Erick hátratett kézzel az ablakhoz sétált és szó nélkül bámult ki rajta. Arca már cseppet sem volt derűs. Véleménye lett volna, de inkább magába fojtotta.

Olivia azonban mellé állt és kérdőre vonta. – Nincs semmi mondanivalód az iménti témával kapcsolatban?

- Mit mondhatnék? – szólt csöndesen. – Tudod, hogy mi a véleményem a dologról. Lisi nem szereti. Nem veszek részt abban, hogy a lányom boldogtalanul éljen.

- Én sem szerettelek téged amikor feleségül vettél. Sőt, kifejezetten gyűlöltelek.

- Tévedsz. Te szerettél engem, csak akkor még nem tudtál róla. De ha a véleményemre vagy kíváncsi, akkor inkább tégy belátásod szerint, mert el sem kezdem felsorolni az okokat, amiért nem támogatom ezt a frigyet.

Olivia elfordult Erick-től, és a kezével vadul hadonászva az ajtó felé indult.

- Látod! Már megint itt tartunk. Ahányszor szóba hozom a lányod jövőjét, mindig vita lesz a vége.

Erick ajkát egy jelentéktelen mosoly hagyta el, úgy fordult a nő után.

- Én nem vitázom. Csak elmondtam egy részét annak, amit gondolok. Te vitatkozol saját magaddal. Mint mindig.

Olivia az ajtóból visszalépve jegyezte meg csendesen. – Akkor fontold meg még egyszer Percy ajánlatát, mert épp most szállt le a lóról és idetart. Én felmegyek a szobánkba és átöltözöm. Addig kérlek, legyél vele egy kicsit kedvesebb!

A gróf, felesége szavára széttárta karjait. – Ahogy akarod! Majd igyekszem.

Második Fejezet.
Elisabeth épp kifelé tartott az istállóból, amikor szembe találkozott Jeremy-vel a kocsissal, aki a hintó elől kifogott lovakat vezette be a helyükre. Látványa egy cseppet sem volt úrinőhöz illő. Hosszú fekete haja, csapzottan hullott kecses vállára. Fehér, lezser inge félig átnedvesedve lógott rajta, ahogy a tikkasztó nyári hőségben lovagolva megizzadt. Szűk nadrágja teljesen a testéhez simult, ami még jobban kihozta feltűnően karcsú alakját. Lábán, a térdig érő fekete bőrcsizma szinte dübörgött, ahogy nagy léptekkel a földhöz csapódott a talpa. A korosodó férfi mikor közel ért hozzá, feljebb tolta szeméről a kalapját, és megszólította. - Igyekezzen kis asszonyka! Az édesanyja nagyon dühös volt, mikor meglátta, hogy lovagol.

A lány hanyagul elhúzta a száját, majd rántott egyet a vállán.

– Anya mindig túloz… Felesleges igyekeznem, ha már meglátott. Így is úgy is megszid, amint beteszem a lábam.
Ahelyett, hogy elindult volna, megállt a téglából épült istálló falai között és beszélgetni kezdett.

- A te anyád is ilyen volt? – kíváncsiskodott, miközben le nem vette szemét a szorgoskodó férfiról.

Jeremy, a szerszámokat, a hámot és a kötőféket, egyesével szedegette le az állatokról, s pakolta a falra felszerelt fogasokra mindet, szépen sorjában. A kérdés meglepte, ezért jóízűen elnevette magát. Mindig jól szórakozott a kisasszony társaságában. Jelenléte, teljesen feldobta a hangulatát. Egy pillanatra megállt, s elmélázva tekintett a múltba. Eszébe jutottak azok az idők, amikor gyermek korában rossz fát tett a tűzre. Ami bizony, elég sokszor előfordult. Olyankor az anyja egy vesszővel csapta meg hátsó fertályát, s mellé azt hangoztatta: ”édes fiam ha így folytatod, sosem válik belőled jóravaló ember”.

- Igen. Hasonlított a nagyságos asszonyhoz. Szegény megboldogult anyám, egész életében azon fáradt, hogy tisztességes embert neveljen belőlem.

Elisabeth érdeklődve leste a férfi szavait, majd tovább faggatta. – Sikerült neki?

- Részben talán. Azt hiszem.

- Miért csak részben?

- Mert ha olyanná váltam volna, mint ahogy ő akarta, akkor most nem a gróf úr szolgálatába állnék. – kacagott.

A lány, hátával a falnak támaszkodva figyelte Jeremy minden mozdulatát. S arra várt, hogy tovább folytatja vele a diskurálást.

- El sem tudom képzelni, milyen lehet egy kalóz szolgálatába állni? – nézett kérdő tekintettel.

- Erre inkább nem válaszolnék. – mondta a kocsis. – Nem épp úri hölgyek fülének való téma az. De ha javasolhatom, induljon a kisasszony, mert még a végén engem is megró az édesanyja, hogy feltartom kegyedet a beszélgetésemmel.

- Az meglehet. Igazad van. – mondta a lány, s elindult.

De nem lépésben, hanem a parkon keresztülvágva futva tette meg az utat az istállótól, a kastélyig. Azonban nem a főbejárat felé igyekezett, hanem a konyha irányába. A cselédbejáróhoz. Mikor odaért, lábáról egymás után lehúzta a nehéz csizmát amit viselt, és szépen a falhoz állította. Mezítelen talpa kellemesen süppedt bele a poros földbe. Lábujjhegyen lépkedve sétált be a konyhára, ahol a cselédek és a szakácsasszonyok megállás nélkül sürögtek-forogtak. Hatalmas fazékban fortyogott a tűzhelyen az ínycsiklandó illatú leves. A szakácsnő éppen azt kóstolgatta, miközben homlokáról szabad kezével letörölte a szemébe csöpögő verejtéket, ami a forró tűzhely mellett állva természetesnek tűnt. Mellette egy fiatal cseléd, méretes lábosban a libacombot forgatta, amely alatt sercegett a zsiradék. Míg mások, a burgonyaköretet szépen elrendezve egy porcelán lappos tálba rakosgatták, vagy akadt közöttük olyan, aki két kezében tartva egy halom porcelántányérral sietett az ebédlő felé, hogy felrakja a terítéket. A füstös helyiségen áthaladva, az emberek nem zavartatták magukat a kisasszony jelenléte miatt. Mindennapos dolog volt az, hogy kisgyermek kora óta, átjáróként használta a konyhát. Szinte nem telt el úgy nap, hogy ne jelent volna meg ott, valamilyen oknál fogva. Ahogy áthaladt köszöntötték és végezték tovább a dolgukat. Elisabeth az ebédlőbevezető ajtó sarkához lapult. A futástól és a félelemtől a szíve olyan hevesen vert, mintha ki akarna ugrani a helyéről. Fejét óvatosan kidugta, úgy kukucskált fél szemmel, hogy felderítse a terepet. Hatalmasat sóhajtva könnyebbült meg, amikor felfedezte, hogy a szülei még nem foglalták el a helyüket az asztalnál. Így talán lesz esélye besurranni a szobájába úgy, hogy az édesanyja nem veszi észre. S ha már szépen átöltözött, nem lesz olyan nagyon megszidva. Neki is iramodott. Át az ebédlőn a szobája felé rohant, mikor a szalonon keresztülfutva, egy nem remélt hang ütötte meg a fülét.

- Elisabeth!

Megtorpant és az édesapja felé fordult, aki egy másik férfi társaságában üldögélt. A fiatalember, igen megnyerő külsővel, világoskék színű pompás öltözéket viselt. Szőke göndör haját tarkóján, egy fekete szalaggal fogta össze. Barna szemei szinte ragyogtak, ahogy a lányra nézett.

- Igen, papa?

- Kérlek, üdvözöld a vendégünket. Percy meglehetősen hosszú ideje vár rád.

A lány nagyon nem kedvelte a férfit. És rendkívül bosszantotta a látványa. Két kezével megragadta silány inge alját, kissé megemelte, majd büszkén kihúzva magát, feltartott fejjel ajkán kaján vigyorral ejtett egy apró pukedlit.

Az ifjú hamar felpattant a kanapéról, egyik kezét szorosan a hátához, a másikat a mellkasára téve, mélyen meghajolt.

- Szép napot kívánok kisasszony! Engedje meg, hogy kifejezzem legmélyebb hódolatomat. Az ön szépsége napról napra elragadóbb, ha szabad ilyet mondanom.

- Valóban? – válaszolt a lány. - Köszönöm! – majd lenézően hozzátette. – Kár, hogy én ugyanezt nem mondhatom el magáról.

Percy büszkeségét igencsak sértette a lány hitvány válasza. A viselkedése pedig amit megengedett magának, egyenesen felháborítónak tartotta. Az öltözékéről nem is beszélve. Percy Jenkins a puccos ruhákat és a makulátlan megjelenést tartotta rangjához megfelelőnek. Elvégre ő is grófi nemzedék sarja volt. Elisabeth pedig a csapnivaló kinézetével, több mint mihaszna volt a szemében. Biztosra vette, hogy a lány korábban észrevette érkezését és szándékosan kitervelt ízetlen tréfát űz belőle. Az elmúlt hónapok során, volt alkalma megismerni a kisasszony természetét és botrányos szokásait. Szinte nem telt el olyan hét, hogy útba ne ejtette volna a kastélyt. Az ilyen esetek többségében hidegen hagyták a lány gúnyos megjegyzései, amelyekkel illette. Olyannyira magáénak akarta tudni, hogy még az sem érdekelte, ha a viselkedése nem volt megfelelő egy úri hölgyhöz illő. Kaphatott volna más, vagyonos családból származó nőt is, de ő csak Elisabeth-et akarta. Kitartása nem ismert határokat. Heti rendszerességgel, szinte megszállottan kereste fel a grófi család otthonát. A lány hiába utasította el durván többször is. Sőt, nyíltan kifejezte nemtetszését, de ő a füle mellett elengedve, továbbra is kitartóan udvarolt neki.

Sértődöttségét ezért nem nyilatkoztatta ki, hanem peckesen kihúzva magát szótlanul állt, mint aki megkukult. Mivel megsérteni nem akarta, hirtelen semmilyen jónak mondható válasz nem jutott az eszébe.

A gróf nagyon élvezte ezt a kis közjátékot. Alig tudta magát türtőztetni. Ezért, még mielőtt kibuggyant volna belőle a vad röhögés, próbálta menteni lánya kényes helyzetét. Hamarjában, egy fejéből kipattant kis történetet adott elő.

- Drága fiam! Ugye nem haragszik meg, ha a lányom még egy rövid ideig várakoztatja?

Percy visszaült a kanapéra és mosolyt erőltetve arcára, rábólintott a gróf szavaira. – Természetesen uram, menjen csak a kisasszony nyugodtan. Majd addig itt várak.

Erick kezét az ifjú vállára tette és megveregette.

– Jól van fiam, én is így gondoltam. Tudja, Lisi lovagolni volt, de sajnálatos módon lesántult az állat lába. Így kénytelen volt hazáig kutyagolni. A csizmája pedig, amit nem gyalogláshoz terveztek, feltörte finom kis sarkát, ezért állt itt mezítelen lábbal.

Percy tekintetét a lány mocskos lábára vetette, majd kiguvadt szemekkel visszafordulva olyan érdeklődő tekintettel leste a gróf szavait, mintha a színházban nézne egy drámai előadást. Egy szavát sem hitte el a mentőbeszédnek. A különös történetre mégis sajnálkozva reagált. Gondolta magában: „Amilyen a mosdó, olyan a törölköző.” Ha a Burrel família játszadozni akar, ő bizony nem fogja a kedvüket szegni. Ő is felteszi a pléhpofát, és eljátssza, mennyire sajnálja a történteket.

- Sajnálatos balszerencse, megesik az ilyen. Együtt érzek a kisasszonnyal – mondta, majd magában gondolva ecsetelte tovább véleményét. - Méghogy lesántult a lova. Micsoda gyermeteg történet… Egy főúri méltóságból kinézné az ember, hogy valami magasztosat hazudjon. Ezek ketten tiszta idiótának néznek. Ettől gyengébb érvet ki sem találhatott volna lánya védelmére az apja – pufogott magában.

Elisabeth sietősen haladt fel a lépcsőfokokon, ahogy az emelet felé tartott. Biztos volt benne, hogy hamarosan célba ér. Amikor az emeletre ért, balra fordult a szobája felé. Végigment a hosszú folyosón, minden lépésnél nyomot hagyva a fehér kőre terített vörös szőnyegen. Végre megkönnyebbült, amikor a kilincsre tette a kezét. Azonban nem volt ideje belépni a szobájába, mert édesanyja közeledett felé, folyamatosan szidalmazva.

- Édes lányom, hiába a jó szó és a neveltetés? Most mond, hogy nézel ki? – nézett végig a nő gyermekén. – Azon felül pedig, kinek az engedélyével hagytad el a kastély területét?

A kisasszony szégyenkezve sütötte le a fejét, miközben folyamatosan a meztelen lábujjait nézte, amelyek mocskosak lettek a ráragadt poros földtől.

– Papa tudott róla. – szólt csöndesen.

- Hát persze, hogy tudott. Tőle azt teszel, amit csak akarsz. Tiszta szerencse, hogy Percy nem látott meg ilyen elcsépelt állapotban. Képzeld el, mi lenne a véleménye, ha így elé állnál?

Elisabeth megfeledkezve magáról, gondolkodás nélkül bökte ki. – Épp most találkoztam vele a szalonban.

Lady Olivia kezét a homlokára tette. A rosszullétet környékezte.

– Istenem… Micsoda szégyen! Menten összeesek. Hát hogy fog így feleségül venni? Hol az illem? Az etikett… Úgy festesz, mint egy sátoros cigány lány.

Elisabeth felkapta a fejét és hangját megemelve ingerülten válaszolt: – Már megint ezzel hozakodsz elő. Nem értem, hogy miért feszegeted még mindig ezt a témát. Kétszer is visszautasítottam a házassági ajánlatát. Nem akarom vele leélni az életem.

- De azóta már harmadszor is megkért az apádtól.

- Remélem papa megmondta neki, hogy feleslegesen töri magát. Eszemben sincs hozzá menni! – kiabált feldühödve.

- Miért nem? Tiszteletben álló, gazdag, sármos fiatalember. Ráadásul, ami a legfontosabb, hogy rajong érted.

-Nem érdekel! – tiltakozott tovább a lány. A gondolatától is irtózott, hogy Percy társa legyen. - Lehet, hogy jó hírében áll, sőt még csak azt sem mondom, hogy ronda, de egyszerűen nem állhatom. Egy pipogya fráter, cseppet sem férfias. Gőgös, puccos majom. Egyébbel sem foglalkozik csak azzal, hogy az öltözéke és a haja tökéletesen álljon. Ha annyira imponál neked, akkor költözz össze vele te, mert én köszönöm, nem kérek belőle. – vágta oda a kemény szavakat édesanyjának.

- Meddig akarsz még válogatni? Már minden lehetséges jelöltet visszautasítottál. Kész csoda, hogy ez a fiú még veszi a fáradtságot, és annak ellenére, hogy már kétszer is kosarat adtál neki, kitűntet a figyelmével. De van itt még valami, amit nem szívlelhetek. Alig megyek el itthonról, elhanyagolod az óráidat.

Értesülésem szerint ma egyiken sem vettél részt. Édesapáddal, a legjobb tanárokat hozassuk ide neked a fővárosból. Te pedig, ahelyett hogy tanulnál, csavarogni jársz az isten tudja, hogy hova.

- Mit akarsz, anya? Kitűnően beszélek franciául és németül. A valcert pedig becsukott szemmel is eljárom. Mindent megtanultam, amit csak lehetett. De nem kívánhatod el tőlem, hogy egy olyan férfi kedvéért fogom eltemetni magam, akit még csak nem is kedvelek. Mellesleg, ha több szabadidőt adnál, nem kellene elszöknöm a távollétedben.

Olivia nem szenvedhette, ha a lánya ellenszegült a parancsainak. Rangban hozzáillő férjet szánt neki. Nem akarta, hogy híre menjen zabolátlan viselkedésének. Borzasztóan bosszantotta Elisabeth kicsinyes, leereszkedő stílusa.

- Most már elég legyen a feleselésből kisasszony! – zárta le ezt a kellemetlen eszmecserét. – Azonnal menj be a szobádba, és hozd rendbe magad.

Elisabeth duzzogva becsapta maga mögött az ajtót. Lady

Olivia pedig, mosolyt erőltetve magára, elindult a szalonba, hogy csatlakozzon a férfiak társaságához. Meg sem fordult a fejében, hogy azok a földszinten végighallgatták a vitatkozásuk minden egyes szavát. Nyájasan nyújtotta kezét az ifjúnak, hogy kezet csókolhasson.

- Épp ebédelni készülünk. Megtisztelne, ha csatlakozna hozzánk.

A férfi kapva kapott az alkalmon. Csak a szerencsének köszönhette, hogy éhes gyomra eddig nem kordult meg.

- Köszönöm a meghívást! Amennyiben nem zavarok, elfogadom, hiszen egy ilyen csodálatos finom hölgynek, mint ön, nem lehet ellent mondani, nem igaz? – udvarolt merészen a grófnénak, annak ellenére, hogy a férje tőle csak egy méterre foglalt helyet és akit a féltékenység miatt a hányinger kerülgetett. - Engedje meg asszonyom, hogy kísérőjéül szegődjek az ebédlőig.

A grófnénak nagyon imponált a férfi finom modora, és választékos szép beszéde, ahogyan hozzá szólt és bókokkal halmozta el. Vele, soha senki nem beszélt még ilyen kacér hangnemben. Fülig érő mosollyal bólintott az ajánlatra.

Percy boldogan indult el a nagyságos asszonyt megkarolva. Jobbján büszkén lépkedett az ebédlő felé.

Erick a hátuk mögött, kissé lemaradva battyogott. Maga sem tudta az okát hogy miért, de lányával egyetemben ki nem állhatta a fiatal férfit. Elisabeth igazat beszélt. Volt valami visszataszító abban az emberben. Talán az a kibírhatatlan gőg, ahogyan előadta magát. Túlságosan tökéletesnek tűnt és e mellett nem törődve senkivel, nyíltan bókolt a nejének nem zavartatva magát.

A hatalmas ebédlőbe érve Erick elfoglalta megszokott helyét, a fehér damaszt abrosszal leterített hosszú asztal végén, amely mellett legalább még vagy harminc, borostyánszínű bársonnyal kipárnázott szék sorakozott és közepén, egy gyönyörű virágokból összeállított asztaldísz illatozott. Jobbjára felesége ült, míg Percy a baloldalon foglalt helyet. A szobalányok egymás után hordták be a jobbnál-jobb fogásokat. Az ember nyála, már az ennivaló illatától is elkezdett folyni, nem hogy a látványtól, ahogy az ebéd ízlésesen fel volt tálalva. Az aranysárga tyúkhúslevest kézzel sodort csigatésztával, finom porcelántálba helyezték az asztal közepére. A zöldséget és a főtt húst tányérokra pakolták. A sültet, a burgonyából álló köret tetejére sorakoztatták fel. Mellé, savanyított céklát tettek apró üvegtálkákba. Egy másik porcelántálba töltött paprikát szolgáltak fel paradicsommártással leöntve és utólag egy tányérra, néhány darab túróval jól megtömködött kövér palacsinta is felkerült az asztalra. A főétel hamar elfogyott. Már csak a desszert volt hátra, mire Elisabeth megjelent. Nagyon sietett. Nem akart több bosszúságot okozni. Szobájában gyorsan lehajította magáról az izzadt, lószagtól bűzlő koszos ingét és nadrágját. Mosdótáljára hajolva, két markába vizet vett. Arcát, nyakát és két karját bőségesen leöblítette, aztán pedig egy odakészített hófehér kendővel szárazra törölte. A tükörasztalka fiókjából előhúzott hajkefével átfésülte vastag tincseit. Mire ezzel végzett, egy szobalány érkezett a segítségére, aki fürge kis ujjaival, egymás után rögzítette a fejére hosszú fürtjeit. Fekete hajkoronája a feje tetejére, csinos kontyba volt feltűzdelve. Tengerzöld selyemruhája pedig, amit felvett az ebédhez, oly módon feszített karcsú alakján, mintha ráöntötték volna. Egy pillanat erejéig megtorpant, mikor elakarta foglalni a helyét és meglátta székén ülve Percy-t falatozni. A gróf és a grófné türelmesen várakozva ültek, mivel a vendégjük még nem fejezte be az étkezést. Két kezével megmarkolva, oly módon próbálta magába tuszkolni a hatalmas libacombot, mint aki legalább már vagy három napja nem evett. Édesanyjával, mikor összeakadt a tekintetük, szinte szikrázott köztük a levegő.

Gyorsan elkapta a fejét és az édesapja felé fordult. A gróf, kezét az ajka elé tette, úgy mosolygott az orra alatt, hogy senki ne vegye észre, mennyire jól szórakozik. A lány nem húzta tovább az időt. Percy-hez sétált és megállt mellette. Meg nem bírta volna állni, hogy szó nélkül hagyja.

- Uram! Engedje meg, hogy tájékoztassam róla. Az én helyemen ül.

A férfi még néhányat rágott majd gyorsan lenyelte a húst. Ezután, zsírtól csöpögő állával a lányra nézett.

– Bocsásson meg kisasszony, azt gondoltam, hogy ön nem csatlakozik hozzánk. Csakis ezért bátorkodtam elfoglalni a helyét.

Elisabeth nem tágított. Továbbra is úgy állt, mint aki gyökeret vert. Kezével a szék karjára támaszkodott, miközben egyik lábával ütemesen, hangosan dobolt a földön. Arra várt, hogy a férfi feláll és átadja neki a helyét. Sőt, biztosra vette, hogy csakis azért ült oda, hogy őt bosszantsa, mivel a szalonban az apja előtt úgy megalázta.

Olivia figyelte egy ideig és a lányára szólt, még mielőtt kitört volna a botrány az ebéd elfogyasztása közben.

- Lisi kérlek, ne légy tapintatlan a vendégünkkel. Van itt még felrakva két teríték. Válassz közülük és foglalj helyet ott.

A kisasszony jobbnak látta félbe hagyni Percy nógatását. Mára már így is kihúzta a gyufát. Száját összeszorítva, hamar megkerülte az asztalt és édesanyja mellé leült a szabad székre. A finom porcelántányér mellé helyezett szépen összetűrt fehér szalvétát az ölébe helyezte, majd ismét megszólalt.

- Nagymama nem tart velünk?

- Délelőtt gyengélkedett és ledőlt pihenni – tájékoztatta az édesanyja. – Mostanában elég sokszor érzi magát rosszul. Ha így fog folytatódni, kihívom hozzá a doktort.

- Arra semmi szükség! – hangzott az ajtó felől a rekedtes hang. – Semmi bajom, csupán megöregedtem. – szólt Betty, miközben fából faragott botjára támaszkodva, csoszogott meghajlott hátával az asztal felé.

Az idő vasfoga bizony nyomot hagyott az asszonyon. Egész életében fizikai munkával tartotta fent magát és a gyermekeit. A saját egyszülött fiát és később a grófot, kit magához fogadva, elrejtve a világ szeme elől sajátjaként nevelte, miután férje a tűzben életét vesztette, amelyet egy éjszaka szándékosan gyújtott a galád Silwerman, a grófi család hálószobájában.

Erick családjának többi tagja oda veszett. Már az is kész csoda volt, hogy mire rájuk törték az ajtót, az akkor még aprócska úrfi lélegzett. Nem vágyott ő a kastélyban élni. Jobban szerette a falusi paraszti életet. De a gróf nem tágított. Silwerman halála után mikor végre újra elfoglalhatta méltó helyét és rangját, Betty egyedül maradt az aprócska házában. Erick amikor épp nem a tengeren hajózott, rendszeresen meglátogatta és pénzt vitt neki, hogy ne kelljen nélkülöznie. Idős korára viszont maga mellett akarta tudni. Ezért hosszas győzködés után oda költöztette. Betty nem tudott és nem is akart tétlenül ülni. Ezért a kastélyba költözésekor kivette részét a házkörüli munkából addig, amíg meg nem született az unokája, kinek a dajkája lett Olivia kérésére. Az őszhajú asszony, ki fején fehér főkötőt viselt, egy földig érő sötétkék ruhában közeledett az asztal felé. Arca mint mindig mosolygós, szemei pedig huncutul csillogtak. Mivel már csak Percy mellett volt üres tányér, kedvetlenül arra slattyogott. Az ifjú felugrott és illedelmesen kihúzta a széket az idős asszonynak, hogy segítségére legyen. Betty apró szemeivel felnézett a jó magasra nyúlt vékony férfira.

- Nahát, fiam, maga az? Hátulról meg sem ismertem. – lódított.

Percy kedvesen mosolygott rá. – Igen, hölgyem! Nemrég érkeztem.

- Látom szereti a mi kosztunkat, ha ebédre jön vendégségbe.

- Bevallom, nem sok helyen ettem ilyen finomat, mint itt. De hát ez csakis a szakácsnő érdeme, ugyebár.

- Ahogy mondja fiam, az ám. Máshol is ebédidőben szokott megjelenni, hogy olyan jól ismeri a főztjüket? – incselkedett tovább az idős nő.

Percy rögtön vette a célzást, de azért továbbra is kedvesen válaszolt. Elvégre, csak egy idős, szellemileg leépült öreg hölggyel beszélt, aki házassága révén később a rokona lesz. – Csupán erre jártam és gondoltam egyúttal megnézem a kis asszonykát. A grófné őnagysága pedig volt olyan kedves, hogy meginvitált az ebéd elfogyasztásához.

- Nah, ja… - motyogott a nő. – De nem utasította vissza… Gondolta jól megtömi a bendőjét.

Olivia majd elsüllyedt szégyenében. Szája szélét finoman megtörölgette a szalvéta sarkával és az asztal szélére könyökölve, arcát két tenyerébe hajtotta, nagyokat sóhajtva.

Tisztán látta a dolgot. Rajta kívül mindenki azon fáradozott, hogy hogyan tudják minél jobban lejáratni és bosszantani a férfit. Vett egy mély levegőt és kezeit az ölébe helyezve próbálta menteni a kellemetlen helyzetet.

- Percy kérem, nézze el a nagyinak ezt a sok butaságot, amit itt összehord. Ebben a korban az ember esze nem úgy fog, ahogy kellene. Kissé szenilis már. Hiába, sajnos ez van, ha megöregszik az ember.

- Semmi baj! – szólt az ifjú – Megértem. Kérem, e miatt ne röstellje magát. Az én nagymamám is meg van már tompulva. Hozzászoktam, hogy alkalomadtán nem úgy viselkedik, ahogy azt a helyzet, s az illem megkívánja.

Betty, az orra alatt morogva válaszolt a célzásra. – Még hogy megtompulva. Nekem ugyan semmi baj nincs sem a látásommal, sem pedig a hallásommal. Az eszem pedig éles, mint a borotva. Akivel itt probléma van, az nem én vagyok…

- Természetesen, – bólintott felé Percy, miközben magában azt gondolta: „Utálatos vén boszorkány”.

Nem először fordult elő, hogy az öregasszony sértegette ott tartózkodása alatt. Ezért, ha csak tehette, elkerülte látogatásai alkalmával.

A szobalányok eközben felszolgálták a desszertet. Félkör alakú, apró üvegtányérkákba, frissen szedett földiepret tettek. Tetejét pedig tejszínhabbal díszítették.

Elisabeth lehajtott fejjel vigyorgott szüntelenül a nagyanyjára, aki mellőzve az evőeszköz használatát, reszkető kezével pakolászta szájába a gyümölcsöket a tejszínhabbal együtt, ami szétkenődött az ujjain és a szája szélén.

Percy nem akart róla tudomást venni, de túl közel ült hozzá. Kézzel enni? Számára ez a botrányos dolgok közé tartozott. Kissé félrefordított fejjel nézte undorodva a szeme sarkából, majd egy kiskanál segítségével ő is bekapott egy falatot. Arcáról, ha akarta volna sem tudta volna elrejteni, hogy felfordult amit gyomra, mit az idős nő váltott ki belőle. Bőrszíne szinte megfehéredett és a libasült, amiből jókora mennyiséget letuszkolt a torkán, most visszakívánkozott.

Olivia úgy tett, mintha semmit sem látna, pedig nagyon idegesítette a két nő lehetetlen viselkedése. Szépen kanalazgatta a friss tejszínhabot. Egy idő múlva azonban elfogyott a türelme, és mivel szólni már nem akart, így az asztal alatt megrúgta

Elisabeth lábát.

A kisasszony rögtön észbe kapott. Arcáról nyomban lefagyott a vigyor és kihúzva magát, komoly tekintettel folytatta az étkezést. Szemét viszont folyamatosan a desszertjén tartotta, nehogy ismét elnevesse magát.

Mikor már úgy látszott, hogy mindenki higgadtan ül az asztal körül, Olivia befejezve a nassolást, letette kezéből a kiskanalat és megszólalt.

- Megragadnám az alkalmat, mivel ilyen szépen összegyűlt a család minden tagja, hogy szóba hozzam Elisabeth jövőjét.

Percy melle duzzadt a büszkeségtől. Alig várta, hogy a grófné végre szóba hozza a házassági ajánlatára tett döntésüket. Szemét le sem vette a nőről, aki tovább folytatta kiselőadását.

- Mint tudjuk, Percy ismét megkérte a lányunk kezét. Ezért most meg is beszélhetnénk a részleteket.

Elisabeth arca komorra fordult, ahogy az édesapjáé is. A gróf, szemöldökét gondterhelten összevonva, tovább szemelgette a szamócát. Betty volt az egyetlen, aki semmilyen módon nem mutatta ki véleményét. Úgy folytatta az evést, mintha semmi sem történne körülötte.

- Nos, úgy gondoltuk, hogy jövő hónapban bált rendezünk a kisasszony tiszteletére, és ott, nyilvánosan bejelentjük az eljegyzést.

Percy szíve repdesett az örömtől. Végre-valahára elhangzott az, amiért hónapok óta ide járt. Csak az lebegett a szeme előtt, hogy hamarosan ő is a családhoz fog tartozni, és itt fog velük együtt élni gondtalanul, a mérhetetlen gazdagságban.

Ellenben, Elisabeth szemeit rögtön elöntötte a könny. Nem szólt, nem vitázott tovább. Evőeszközét a fehér damasztabroszra dobta, kitolta maga alól a széket, s hangos könnyhullatás kíséretében elrohant az asztaltól, maga mögött hagyva mindent, és mindenkit. A lány távozása után az ebédlőre borult síri csöndben, csak a desszertes kanál koccanó hangját lehetett hallani, amikor Betty, kezéből az üvegtányérba helyezte.

A gróf keserűségében lehajtotta a fejét, úgy bámult az előtte álló üres kristálypohárra, miközben lassan elcsendesedett a kisasszony cipőjének kopogó hangja, ahogy eltávolodott tőlük, és felért az emeletre. Annyira sajnálta, a szíve majd megszakadt lánya szomorúságát látva. Dühét nem tudta tovább leplezni. Ökölbe szorított kézzel az asztalra csapott majd megemelkedve székéből felesége szemébe nézett.

- Az istenért! Nem lehetett volna ezzel addig várni, amíg mindenki befejezi az étkezést? Mellesleg, csak a saját nevedben beszélj! Most pedig, - felegyenesedett és Percy-re nézett – Uram, ha megbocsát! Nem kívánok tovább egy percig sem itt maradni.

Tekintetét ismét Olivia felé fordította. – Visszavonulok a szobámba. – jelentette ki határozottan, és a lánya után ő is sietősen távozott.

Percy ajkáról menten lefagyott a derű. Nagyon megalázónak találta a helyzetet. Végre szembesült azzal a szomorú ténnyel, hogy a grófnén kívül, senki nem akar vele, semmilyen családi kötelékbe kerülni. Letette kezéből az evőeszközt, majd a szalvétájával letörölte a száját. Felállt, megigazgatta magán cicomás brokátzekéjét, és elhagyta az asztalt. A tekintetében nem lehetett észrevenni sem szomorúságot, sem csalódottságot. De belül, ahol senki sem látta, mérhetetlen düh tombolt a szívében az elutasítás miatt. Minden reménye ebben a házasságban volt. És most, hogy látta, hogy még a gróf támogatását sem sikerült a saját oldalára állítania, reménytelenül gondolt a jövőjébe nézve.

Olivia is felállt és néhány lépést tett a férfi felé.

– Igazán nagyon sajnálom! Ne csüggedjen, kérem! Amint lecsillapodnak a kedélyek teszek még egy kísérletet, hogy beszéljek a lányommal és a férjemmel.

A fiatalúr büszkén kihúzta magát, majd gőgösen megemelt fejjel válaszolt a vigasztaló szavakra. – Arra semmi szükség nem lesz! Ön, már eddig is sokkal többet tett értem, mint azt remélni mertem. Lovagiasan be kell látnom, hogy sosem fogom elnyerni Elisabeth kezét, ahogy a gróf úr támogatását sem.

- Ha így gondolja, ám legyen. – szólt Olivia, mikor Percy-re tekintve észrevette, hogy az idegesen rángatja a száját.

A férfi mélyen meghajolt a nő előtt. – Búcsúzom. Köszönök mindent! Az ebéd igazán pompás volt. – rebegte. Igyekezetében, hogy minél hamarabb maga mögött tudja a házat, még arról is megfeledkezett, hogy kezet csókoljon a nagyságos asszonynak. Kifelé menet, utoljára Betty felé vetett egy pillantást, aki székében hátradőlve kuncogott kárörvendve.

Mielőtt elhagyta volna az ebédlőt gondolt egyet és hátrafordulva így szólt: – Asszonyom! Csak még egy apró megjegyzés. Jól látja a helyzetet. Az ön véleményét támogatva én is úgy gondolom, hogy valóban jobb lesz, ha a nagymamához orvost hív. A látszat azt sugallja, hogy a fejében komoly gondokkal küzd.

Olivia szóltlanul nézett a fennhéjázó férfira, akit eddig nem volt alkalma ilyen feldúlt állapotban látni.

Betty viszont nem hagyta megtorlatlanul a sértést, és még mielőtt Percy kilépett volna az ajtón, utána kiabált. – Aztán vigyázzon! A jó koszt nehogy megfeküdje azt a kényes gyomrát!

A férfi hátra sem nézve, eszét vesztve mint a szélvész távozott a grófi birtokról. Lovára felpattanva, egy szempillantás alatt kinyargalt az udvarból.

Harmadik Fejezet.

Percy meg sem állt hazáig. Lovára ülve megállás nélkül vágtázott a családi birtokig. A kapun belovagolva, őt nem fogadta kellemesnek mondható látvány. A hatalmas park, ami a kastély körül terült el, pár hete gondozatlanul árválkodott. Lassan már azt sem lehetett látni a feltörő gaztól, hogy anno hol helyezték el a virágágyásokat. A szökőkút, ami a kert közepén terpeszkedett, kiszáradva állt. Víz csak akkor érte, ha az eső megáztatta. A gazdagságról árulkodó emeletes kastély főbejárata elé érve leugrott a nyeregből és a lovát magára hagyta, hadd legeljen kedvére a magasra nőtt fűből. Az épület, a maga nemében jó állapotban volt kívül és belül egyaránt. Mivel az ajtóban nem fogadta megérkezése alkalmából senki, a szalonig meg sem állt, ahol idős édesanyja kézimunkázott. A megtört, őszes hajú sovány nő, a fotelben ülve egy terítőt tartott a markában, amibe színes cérnával hímzett szebbnél szebb virágokat. A férfi első útja hozzá vezetett. Édesanyjához lépve, szó nélkül homlokon csókolta, majd belehuppant a vele szemben lévő fotelbe. Egymás után, lerángatta lábáról fekete bőrcsizmáját, majd nagy lendülettel a sarokba dobálta őket. Mint az őrült, dühöngött keserűségében.

Anyja szinte szólni is alig mert. Fáradt barna szemét fiára emelte. – Látom, ismét nem jártál szerencsével.

Percy két kezével a szőke göndör fürtökbe nyúlt, melyből lovaglás közben kicsúszott a szalag, ami összetartotta, és most a vállára omlott szét. Erősen megmarkolva hajszálait szórta a szitkokat.

- Nyomorult balsors… Hát mit vétettem, hogy ilyen keservesen elbánt velem az élet?

- Hjaj, fiam, fiam… - nézte a nő sóhajtozva. - Ne az életet hibáztasd a tetteidért! Talán, ha kevesebbet kártyáztál volna, akkor nem lennénk ebben a helyzetben, amibe mindkettőnket belesodortál.

A férfi felugrott és idegesen járkálni kezdett a bútorok között.

– Nem kell mindig emlékeztetnie. Tudom, hogy mit tettem és épp azon fáradozom, hogy minél előbb ki tudjak mászni belőle.

A nő lehajtotta a fejét és úgy folytatta a beszélgetést, miközben ujjaival szorongatott egy apró tűt, és folyamatosan öltögette a cérnát az anyagba.

- Nem vagyok biztos benne, hogy egy gyorsan összehozott házasság megoldást jelenthet a problémánkra.

- Én viszont biztos vagyok benne, hogy csak az segíthet rajtam - állította Percy.

- Miért nem kérsz kölcsönt? Nem szégyen az - javasolta az anyja.

- Hogyne lenne az? Mit képzel anyám, sosem lennék hajlandó alázatosan pénzt koldulni valaki előtt. Inkább éhen halok.

- Arra nem kell sokáig várni – tájékoztatta a nő. - Az ékszereimért kapott pénzből már alig futja. Minden cseléd itt hagyott minket. Csupán Tom és Ellis maradt. Ők is csak azért, mert nem volt nekik hova menni. Ezért szerencsétlen párák beérik azzal is, ha legalább enni kapnak a munkájukért és van hova nyugovóra lehajtani a fejüket.

Percy az édesanyjára nézett, aki a szegényes koszttól már teljesen lesoványodott. Nagyon sajnálta. Hiszen ő, mindig lelkiismeretesen vezette a háztartást, mióta megboldogult apja eltávozott az élők sorából. Nem is szenvedtek hiányt semmiben, amíg ő kártyázásra nem adta a fejét. Napi szinten olyan tetemes összegeket veszített el, ami egy évnyi gabona árának felelt meg. Nem is hibáztatott saját magán kívül senkit. A nőhöz lépve, letérdelt elé és két kezét az ölébe helyezte.

- Ne aggódjon anyám, mindent rendbe hozok. Lesz még a mi asztalunkon hús és sütemény. Meglátja, nemsokára ismét cselédek fogják ellepni a házat.

A nő letette kezéből a hímzőrámáját és fiára mosolygott – Biztosan úgy lesz. Annyi sok jóravaló vagyonos lány van. Miért nem keresel közülük valakit, aki hozzád illik? Szerencsére még nem terjedt el a hír, hogy nincstelenek lettünk.

Percy reménytelen arccal ecsetelte véleményét.

- Nagyon sok nemes ember elszegényedett az utóbbi időben. A szárazság tönkre tette a gazdaságokat. Szinte semmi nem termett. Jó néhányan ugyan abban a cipőben járnak, mint amiben mi. Fent próbálják tartani a látszatot. Apránként adogatják el földjeiket, hogy átmenetileg pénzhez jussanak. A lányos apák is egy jó party reményében bíznak. De Burrel grófjának nincs anyagi gondja. Ha látná anyám, milyen fényűző életet élnek. Még a kutyák is libacombot esznek az udvaron. Az ebédjük négy-öt fogásból áll. S amerre csak néz az ember, mindenhonnan a pompa tükröződik vissza a szemébe. Majd kitalálok valamit, hogy értéket szerezzek tőle. Ha a lányát nem adja, majd szerzek másként pénzt.

Az öreg grófnét nem tette boldoggá, hogy a fiát lealacsonyodni látta. Attól tartott, hogy elkeseredésében valami őrült tettre szánja rá magát.

- Azért csak vigyázz azzal az emberrel! A rossz nyelvek azt beszélik, hogy kalózkodott fiatal korában. Több hajót is lángba borított és nagyon sok embert küldött a halálba lelkiismeret furdalás nélkül. Onnan származik az, az elképesztően sok pénze.

- Bánom is én… Tőlem akár maga az ördög is lehet. Megfizet még azért, hogy gúnyt űztek belőlem.

- Gúnyt? - csodálkozott a nő. - Nem tudom róla elképzelni. Nem olyan embernek ismerem.

Percy egy pillanatig elgondolkodva nézett maga elé. Felidézte magában azokat az alkalmakat, amikor volt szerencséje találkozni a gróffal. Igazán nagyon csalódott volt, amiért nem próbált segítségére lenni, hogy a lánya hozzámenjen. Mégsem haragudhatott rá a szíve mélyén, hiszen soha egy szóval, vagy bármely más cselekedetével meg nem bántotta őt, ott tartózkodása során. Ha jellemezni akarta volna, akkor elsőnek is kiemelte volna a határtalan nyugalmát és türelmét. Másodsorban, cseppet sem festett úgy, mint egy kalóz. Inkább afféle papucsférjnek volt mondható. Hiszen láthatóan, a grófné buzgósága mellett, a férfi teljesen eltörpült.

- Nem is kell mindent elhinni, amit pletykálnak – szólt. – Az az ember a lénynek sem tudna tán ártani. Nemhogy embert ölni… Úgy látszik elfelejti anyám, hogy a hajója a legnagyobb vitorlás az összes többi között. Pár havonta pedig temérdek áruval megpakolva indul el és tér vissza a kikötőbe. jól kiismertem őket.

A gróf nem férfi… A nők csak lábtörlőnek használják. Az anyja egy velejéig gonosz, rosszindulatú banya. A kisasszony pedig… rá minden jelző illik, csak az nem, hogy úri hölgy. Egy ember ér köztük valamit. A grófné. Az a nő gyönyörű, kedves és intelligens. Csupa báj és kellem. Született dáma. Egyedül ő támogatta, hogy frigyre lépjek a lányával.

Az anyja elképedve hallgatta fia minden egyes szavát. – Akkor mégis hogy akartál a családjuk tagja lenni, ha ennyire rossz véleménnyel vagy róluk?

Percy ajkát szarkasztikus vigyorra húzta, úgy válaszolt: – Még is mit gondol? A pénzért és a kényelemért bármire képes az ember…

Az idős grófné rosszallóan csóválta meg a fejét. Nem tette boldoggá egy cseppet sem, fia rossz természete.

– Többet örököltél apádtól, mint gondolnád…

- Se baj, - nevetett Percy. – Legalább, ha élne, büszke lenne rám. Most pedig ha megbocsájt kedves mama, felmegyek a szobámba és nyugovóra térek. Ön is tegye azt. Ne pocsékolja felesleges időtöltéssel a gyertyát.

Lakosztályába érve levette díszes zekéjét és a fotel karjára terítette, amely egy dúsan faragott lábú asztalka mellett terpeszkedett a szoba közepén. Az ablakon nem sok fény szűrődött be annak ellenére, hogy a földig érő kék bársony drapériák két oldalra ki voltak kötve. A nap lemenőben volt. Kis éjjeliszekrényén, egy üvegkancsóban tiszta víz volt bekészítve, egy kristálypohár társaságában. Félig megöntötte a poharat, majd tartalmát egy húzásra lenyelte. A néhány óra alatt míg hazaért, a tartalmas lakoma után, amit a Burrel rezidencián evett, jócskán megszomjazott. Eztán, hatalmas baldachinos ágyához lépve felhajtotta a selyempaplant és kényelmesen beleheveredett a puha, csipkeszegélyes párnák közé. Szemeit a plafonra vetette, honnan kristály csillár lógott le, miben elégett gyertyacsonkok ültek beporosodva. Álom nem jött a szemére. Szüntelenül a pénz és a csillogás lebegett előtte. A vagyon és a gondtalan élet, amit eddig élvezni tudott. Viszont mára már, szertefoszlott könnyelműségének köszönhetően. Egy ideig, hátán fekve próbálta kielemezni a nap eseményeit. Ma minden reménye elhagyta, hogy olyan vagyonra tegyen szert, amit nem kell megadni. Majd egy gondolattól vezérelve felugrott, és komódjából, ami a fal mellett állt, papírt, tollat és tintát vett elő.

Határozott mozdulatokkal kanyarította a betűket. Mikor végzett, összehajtotta a papírt, viasszal lepecsételte, és az éjjeliszekrényére helyezte. Úgy tervezte, hogy másnap reggel első dolga lesz elküldeni egyik barátjának, aki egy személyben a kártyapartnere is volt. Ő sem állt jobban anyagilag, mint Percy. Ezért biztosra vette, hogy örülni fog a levélnek, ahogy elolvassa.

Negyedik Fejezet.

Miután Percy sietve távozott a Burrel kastélyból, Olivia az ebédlőben kettesben maradt anyósával. Számára ez a nap, maga volt a pokol. Székében ülve elmélkedett szótlanul. Még maradt még egy szem eper a desszertjéből, amit szájába téve forgatott.

Betty-t nagyon bántotta, hogy szeretett kis menyét szomorúnak látta. Jól tudta, hogy ő is ludas a dologban. Kezdte bánni, hogy kinyitotta azt a lepcses száját. Kereste a szavakat, hogy mit mondjon, de semmi hasznosnak tűnő mondat nem akart kijönni rajta. Erősen magához szorította görbebotját. Indult volna, de valahogy nem fűlt hozzá a foga, hogy Oliviát egyedül hagyja a bánatával.

A fiatalasszony, miután lenyelte szájából a falatot, mély levegőt vett és felállt a székéről. Szemét azonban egy pillanatra sem vette le az anyósáról. Komótos léptekkel megkerülte az asztalt. Mielőtt kilépett volna az ajtón, Betty vállára helyezte kezét és ajkát mosolyra húzva megszólította.

- Ne emészd magad! Hiába… Vannak dolgok, amiket nem tudunk uralni és amiken nem tudunk változtatni.

Betty, szégyenkezve lesütötte a pilláit.

– Sajnálom, ha megbántottalak. Nem állt szándékomban. Tudom, jobban tettem volna, ha befogom a számat. De valami oknál fogva, sosem tudtam megkedvelni az ifjú Percy-t. Isten tudja miért.

- Hát bizony! - szólt Olivia. – Kezdem azt hinni, hogy én vagyok az egyetlen, aki más szemmel tekint az ifjú úrra. Már abban sem vagyok biztos, hogy jól tettem. Talán nektek van igazatok… Ki tudja? S én ítéltem elhamarkodottan tévesen. Tisztában vagyok vele, hogy csak Elisabeth miatt gonoszkodtál vele, hiszen elválaszthatatlanok vagytok. Természetes, hogy az ő pártjára állsz. Viszont, most megyek. Biztosra veszem, hogy Erick sem fogja szó nélkül hagyni a történteket.

Betty hanyagul legyintett egyet a kezével.

– Á… Ne is foglalkozz vele! Tudod, hogy ő milyen. Hamar kiadja a dühét, de aztán nem tud tovább rád haraggal nézni.

A grófné, aki mindig harciasan és elszántan szállt szembe a férjével, most megszeppenve haladt az emelet felé. Igaz, hogy fiatal korukban, még a házasságuk első néhány hónapjában, az ő csetepatéjuktól zengett az otthonuk. De mióta megszületett a kislánya, azóta más szemmel szemléli a világot. Az idejét sem tudná megjósolni, hogy mikor volt veszekedés köztük. Sokkal bölcsebb és megfontoltabb lett. Nem folytatta tovább gyerekes csínytevéseit, hogy az urát bosszantsa. Nem vonzották már a napi szinten kiprovokált csatározások. Elisabeth érkezése mindent megváltoztatott. Az előtt, a férje irányította a kastély körüli dolgokat, amit ő azóta lassanként levett a válláról, s immár tökéletes háziasszony vált belőle. Így Erick-nek, csak a gazdasággal kellett foglalkoznia. S természetesen, a Piranja nevű hatalmas árbócos áru szállítmányozásával. A kisasszony érkezésével, egy új korszak kezdődött. Olivia inkább szülőként kezelte lánya nevelését, míg az apja teljesen elkényeztette. Szerette volna, ha Elisabeth-ből tökéletes úrinőt faragnak. Ennek meg is adták a módját, hogy a lány minél több mindent megtanuljon. A fővárosból a legjobb tanárokat hozatták ide neki. A lányka rendkívül okosnak bizonyult, mivel kevés tanulással hamar megértette és megjegyezte a tananyagokat. Csak hát, így eléggé kevés ideje maradt a játszadozásra. Okulását úgy kompenzálta, hogy amint az édesanyja túl elfoglaltnak látszott, vagy kitette otthonról a lábát, neki eszében sem volt megjelenni az óráin. Helyette, a konyhán át megszökve időzött a gazdasági udvarban a jószágok között, amelyeket nagyon szeretett. Máskor, kedvenc lova hátán szelte át a birtokuk körüli tájat. Többek között az is befolyásolta szökési kísérleteit, hogy a lábát, szinte ki sem tehette a kastély területéről. Csupán néhány alkalommal kocsiztak be a városba vásárolni, de az is az édesanyja társaságában történt. Máskor, a közelben lévő falut látogatta meg, amikor éppen Simpson atyához ment hittant tanulni, vagy istentiszteleten vett részt. Ezért a cselédek és a parasztok közül került ki néha egy lányka, aki korban hozzáillő volt. Vele beszélgetett egy keveset. Bár mindene meg volt, ő mégis úgy érezte, hogy élete értéktelen és unalmas. Mostanság pedig, mióta kigömbölyödtek a mellei és édesanyja kérésére kihívóbb ruhákba kezdett járni, a kastélyt kérők tömege lepte el.

Ennek egy cseppet sem örült. Sőt. Határozottan tiltakozott ellene, hogy fiatalkora ellenére férjhez menjen. Szabad szeretett volna maradni. Új embereket megismerni, hozzá hasonló lányokkal barátkozni és száguldani gyönyörű szürke telivér kancája hátán. Nagyanyjától és édesapjától mindig azt hallotta, hogy épp olyan, mint amikor az édesanyja fiatal volt. Épp ezért nem is értette, hogy akkor miért taszítja szándékosan bele olyan kierőszakolt döntésekbe, amiket anno ő is megvetett és saját bőrén megtapasztalva, keserű emlékeket keltettek benne a mai napig.

Olivia a szobájukhoz érve finoman a kilincsre tette a kezét és lenyomta. Az ajtó lassan kinyílt előtte. Földig érő ruhája két oldalát kecsesen megemelte, úgy sétált be rajta és maga mögött bezárta. Lépett még néhányat, szemét végig férjére szegezve, aki a fotelben ülve szivarozott, keresztbe tett lábbal. Összevont szemöldöke arról árulkodott, hogy még nem nyugodott meg.

- Azt hittem, hogy lepihentél. – szólt félénken. – Azért jöttem ilyen csendesen, nehogy megzavarjalak.

A gróf kissé megemelte a fejét úgy kifújt ki szájából a füstöt. Szivarját az előtte álló aszaton elhelyezett hamutartó szélére biggyesztette. Annyira haragudott a nejére, látni sem akarta. Tekintetét a nőre emelte és kérdőn nézett rá.

- Ha megengeded, helyesbítek! Inkább azt remélted, hogy alszok.

A grófné elhúzta a száját. Tudta, hogy ezt a csatát nem kerülheti el.

- Igen, igazad van… Azt reméltem. Nézd, Erick!

Még mielőtt a nő folytathatta volna, a férfi felugrott a fotelből és hátat fordítva nejének leintette.

- El ne kezdj nekem magyarázkodni, mert azt hiszem ma már hallottam épp eleget!

Olivia fogta magát és a férje elé kerekedett. Széttárt karokkal emelte meg a hangját.

- Akkor már meg se szólaljak? Vagy mit szeretnél?

- Jobban tennéd! – nézett rá a férfi villámló szemekkel. – Fogd be a szád! Most én beszélek.

- Kérlek… - motyogott Olivia duzzogva, és a fotelbe kuporodva bámulta a lába alatt elterülő szőnyeg mintáját.

Tagadhatatlan volt, hogy kissé meglepte férje hangneme.

Sértődöttségét nem is akarta elrejteni. Ezért ahogy csak tudta, kerülte a tekintetét. Ennyire dühösnek mint most, már nagyon rég nem látta. Az arca szinte eltorzult, szeme szikrát szórt, míg ajkát szorosan összeszorította. Két kezét a háta mögött fogta össze, úgy hatalmasodott felé, a fotel előtt állva.

- Soha nem szóltam bele, hogy hogyan neveld a lányunkat. Úgy gondoltam te vagy az anyja, jobban tudod mint bárki más, hogy mire van szüksége. A mai napig. Hónapok óta néztem szótlanul, ahogy az egyik kérő a másiknak adja a kilincset. Ez így is van rendjén. Tiszteletüket tették nálunk, aztán elfogadva Lisi döntését, tovább léptek. De ez a Percy… - hadarta a szavakat, - vagy, hogy is hívják? Betolakodott az életünkbe, ránk telepedett, és Lisi-t teljesen a kétségbeesésbe tiporta.

- Ugyan kérlek, ne túlozz! – szólt közbe Olivia, Percy védelmére kelve. – Rajong Elisabeth-ért, intelligens és gazdag…

- Intelligens? – kiabált Erick. – Ha az lenne, már rég elfeledett volna minket, és tovább lépne. Ehelyett, újra és újra van pofája megkérni a lányunk kezét. Mi baja van? – a gróf hatalmas tenyerével néhányszor homlokon vágta magát. – Baj van a fejében? Talán nem tudja felfogni az elméjével, hogy kikosarazta a lányunk, mert nem akar tőle semmit? Szellemi fogyatékos? És te? – mutatott az ujjával Olivia felé, - veled mi történt? Pátyolgatod a lelkét, ahányszor csak betér hozzánk.

- Nem is tudom… válaszolt Olivia, én nem láttam benne semmi kivetnivalót.

- Persze hogy nem! Csak a vak nem látta, hogy milyen buzgón és nyájasan hízelkedik neked. Te pedig ettől elvakulva adnád neki a lányod akár úgy is, hogy tudod, nem szereti?

- Talán igazad van, tegyük fel. Lehet, hogy kedvemre való volt a modora, amivel felém közeledett. – emelte meg a grófné is a hangját. Majd gúnyosan a férje szemébe nézett. – Csak nem féltékeny vagy rá amiatt, hogy néha nekem is kedveskedett egy hangyányit?

- Cha… - nevetett fel Erick, meghazudtolva magát. – Neked kell a legjobban tudnod, hogy nekem ez a fiatal majom, ahogy a lányod nevezi, nem ellenfél. Fél kezemmel egy legyintéssel agyoncsapom.

- Akkor tedd azt. – állt fel a nő jelezvén, hogy nem kíván tovább társalogni. – S ha ezt a témát befejezted, akkor véget is vethetünk a veszekedésnek.

Fejét felszegve állt az ura előtt, mindössze pár centiméterre csupán. Erick lenézett rá. Először a szemébe, majd tekintetével lejjebb haladva a duzzadt vörösen izzó ajakra, amely csábosan vonzotta oda a sajátját. Neje igéző tekintetétől megrészegedve, egy pillanatra elvesztette az eszét. Pilláit lecsukva, már csókra hajtotta volna a száját, mikor gyorsan észbe kapott. Sarkon fordult, s eltávolodott Oliviától.

- Van itt még valami. – kezdte higgadtabb hangnemben. – Holnap a kikötőbe megyek. Magammal viszem Elisabeth-et.

- Már szóltál neki róla?

- Nem. Még nem tudja.

- Akkor jobb is, ha nem táplálsz benne hiú reményeket. – közölte Olivia követelőzően. – Holnap négy órája is lesz. Francia nyelv, Matematika…

- Megállj! – Erick kezét a magasba emelte. – Nem kérés volt. Közöltem, hogy így döntöttem. Hiszen tudod, hogy mennyire szeret a hajón lenni. Amíg berakodnak és elintézem a papírokat elidőzik ott. Aztán pedig kiviszem a piacra, hadd nézelődjön.

Olivia aggodalmasan kezdett magyarázkodni. – De hát, hogy gondoltad? Hiszen te ott szoktad tölteni az éjszakát. És Lisi? Két napot is hagyjon ki az oktatásból?

- Sőt! Ezután még többet is ki fog maradni. Nézd, drágám! Gondold át higgadtan. Igaza volt Eisabeth-nek. Amit lehetett, mindent megtanult a könyvekből… Az életről viszont halvány fogalma sincs. Nincsenek barátai, akikkel jól érezhetné magát. A nagyanyjával és velünk beszélget, no meg néhány cseléddel és paraszttal. Levegő kell neki, amit magába szívhat. Akkor talán nem lesz rá szüksége, hogy szökjön. De efelől még én is fogok vele beszélni. Remélem, tudok annyira meggyőző lenni, hogy lebeszéljem e gyermeteg szokásáról.

Erick két kezével gyöngéden megfogta felesége karját, úgy magyarázott tovább, hátha jobb belátásra bírja nejét, és elkerülhetők lesznek az ehhez hasonlatos további veszekedések.

Olivia nem vitázott tovább. Könnyedén letolta magáról férje kezeit és elfordult tőle. Sóhajtott egy nagyot, és mivel belátta, hogy nincs más választása, higgadt hangon megkérdezte. - Ha már úgy döntöttél, hogy kész tények elé állítasz, hadd hallom, hogy tervezed a további jövőjét a lányunknak.

- Nem terveztem semmit. Nem akarom a kezedből kivenni a nevelését. Rád hagyom a végső döntést abban, hogy Lisi mikor, mivel foglalatoskodjon. Viszont kifejezett kérésem, hogy legalább felére csökkentsd le a tanóráinak a számát. Te határozd meg, hogy hogyan osztod be neki. De azt szeretném, ha másra is maradna ideje.

- Rendben, és a kikötő? – kérdezte, mivel érezte anyai szívével, ha eddig féltette a lányát, eztán még többet fog aggódni miatta.

- Én ott maradok másnapig. Nem lóval, hanem nyitott kocsival megyek. Gyönyörű időnk lesz. Jeremy visz. A lovat majd a kocsi mögé kötöm, hogy dolgom végeztével hazatudjak jönni. Ne emészd magad! Elisabeth-et még a holnapi nap folyamán haza küldöm.

Ennek ellenére, Olivia szorongva kezdte a kezeit tördelni. – Én nem is tudom. Szerintem ez nem jó ötlet! Kísérő nélkül akarod visszaküldeni?

Erick magához ölelte a nőt, s nyakára egy apró kis csókot lehelt. Finom bőrén látszódtak ugyan apró hegek, amiket régen szenvedett el. De a férfit ez egy cseppet sem zavarta.

- Nem marad kísérő nélkül! Jeremy hozza haza. Fegyver is lesz nála.

Oliviának rögtön eszébe ötlött fiatal kora, amikor a grófhoz költözött. Pár hét telt el csupán, amikor társalkodó nőjével Jeremy, vásárolni vitte őket. Londonba mentek. Az út hosszú volt. Kora hajnalban indultak s késő este lett, mire a kastély közelébe értek. A rengeteg drága holmival megrakodva, hintójuk egy gödörbe gurult és az egyik kerekük kitört. Szerencsétlenségükre két kurafi tartott arra, akik felajánlották a segítségüket, miután kikérdezték a gyanútlan kocsist. Aztán galád módon leütötték, hogy őket ki tudják rabolni. Olivia gyors és furfangos észjárásának köszönhetően kimenekítette a fiatalka Emilyt. Ő pedig, hogy saját életét mentse, tőrével kétszer is megszúrta egymás után az egyik férfit, aki magáévá akarta tenni ott a hintóban. Az harapdálta elevenre a nyakán lévő finom bőrét, aminek élete végéig ott maradt a nyoma. A másik útonállót pedig, gyanútlanul megkörnyékezve, a sérült cimborája pisztolyával lőtte le, amelyet elvett az elhanyatló férfitól.

- Emlékszem, mikor Emily-vel vásárolni voltam, mire ment Jeremy a fegyverével? Ha nem lett volna nálam tőr, ki tudja hazaértünk volna-e élve.

Erick ajkát kacér mosolyra húzta. – Akkor add a tőrödet a lányunknak. Vagy veszek neki én, még mielőtt nélkülem haza indulnának. Jól bánik vele, hisze tudod. S eléggé talpraesett, akár csak az anyja. Megtudja magát védeni, ha az élet úgy hozza.

A grófné kelletlenül ugyan, de rábólintott. – Ám legyen. De figyelmeztetlek, ha Elisabeth-nek valami baja esik, egyedül te leszel érte a felelős.

Ötödik Fejezet.

A kisasszonnyal madarat lehetett volna fogatni örömében, amikor értesült róla, hogy apja a gróf, másnap hajnalban magával viszi. Végre teljesült az óhaja, amiről álmodozott. Ha csak rövid időre is, de legalább egy napra elhagyhatja a kastély területét és emberek között járhat. Szerette a kikötő nyüzsgő forgatagát. Korábbi látogatásakor, fejét ide-oda kapkodta. Nem tudott betelni a látvánnyal, amiben ő nem vehetett részt, mert nem engedték az emberek közé. Annyira boldog volt, hogy a szemét se tudta lehunyni. Pedig édesanyja az este jó előre figyelmeztette, hogy korán térjen nyugovóra. Egész éjjel egyik oldaláról a másikra fordult a selyempárnák között, vagy egyet gondolva kiugrott az ágyból és a budoárjában topogva válogatott a szebbnél szebb ruhái közül, hogy melyiket vegye magára. Oly rég nem járt az otthonán kívül. Talán egy éve is elmúlt, amikor utoljára családostól kocsikáztak. Még szinte gyermek volt. Azóta viszont, a teste kigömbölyödött és az arcvonásai is egy gyönyörű nő látszatát keltették. A kislányos loknikat felváltotta egy dúsabb és hosszabb fekete hajkorona, amelyet szüleihez hasonlóan, ő is inkább hátára omolva szerette szabadon hordani. Viszont most, kora hajnalban egy szobalány, feje tetejére szépen feltűzdelve, kontyban fogja elkészíteni. Otthonról elutazva mégiscsak gróf kisasszony látszatát kellett, hogy keltse. Tökéletesnek kell látszani. Édesapja előtt sorra meghajoltak az emberek. Tisztelték és felnéztek rá. Nem járathatta le közönséges viselkedésével s megjelenésével.

- Nem mintha lenne jelentősége. – gondolta magában.

Hisz nem akar ő senkinek imponálni. Valójában nincs is kinek. A korban hozzá illő férfiakat már mindet visszautasította. Nem érezte még magát eléggé érett nőnek ahhoz, hogy egy házasságba lépve rövid időn belül gyermeket szüljön.

Nem vágyott szerelemre, nem is kereste. Jobban vonzották a kislányos pajkosságok. A napfelkelte egy örökkévalóságnak tűnt. Kiválasztott néhány igen költséges, de visszafogottabb ruhakölteményt, ami számára szóba jöhetett az utazáshoz. A szoba közepén lévő asztalra halmozta fel, egymás hegyire-hátára. Gondolta, majd sorra felpróbálgatja és amelyik elnyeri tetszését,abban indul el. Ahogy az ágyában feküdt, szemét le sem tudta venni a ruhakupacról. Önmagával vitatkozott szüntelenül.

- Vörös… Áh! Nem. Barackszín. Hmm. Igen, az nagyon elegáns.

Felkönyökölt és a csomóban lapuló ruhára szegezte a szemét.

- Nem, mégsem. Túl mély a dekoltázsa. Talán a lila. Mmm… Túl sok a fodor a szoknyarészen.

Fejét a párnájára hajtott és ásított egy nagyot. – A rózsaszín. Az annyira szép azokkal a fehér csipke masnikkal. Csak az a kár, hogy utálom a rózsaszínt. A kék éppen illik a hajam színéhez, viszont azt anya, biztos hogy nem fogja megengedni. Véleménye szerint túl nagyvilági. Nem értem mit ért ez alatt, mindegy. Zöld. Talán nem is kellett volna oda tennem.

Hanyatt vágta magát és sóhajtott egy nagyot. – Ah… Nem tudok dönteni. – motyogta, míg lassan lecsukódtak a pillái.

Szinte alig aludt el, arra nyitotta fel a szemét, hogy a szobalány az ágya szélénél áll és azon igyekezik, hogy életet rázzon belé.

- Kis asszonyka! Kis asszonyka! Ébredjen!

Elisabeth félig felnyitotta az egyik szemét és morgova válaszolt. – Mi az? Mit akarsz?

- Kis asszonyka, az édesapja indulásra kész és ön még fel sem ébredt! – sürgette a fiatal cseléd, akit azért küldtek be, hogy elkészítse a toalettjét.

- Te jó ég! Hány óra van? – dobta le magáról a puha selyempaplant, s úgy ugrott ki az ágyból, mint akit kutyák kergetnek. – Elaludtam.

Elisabeth, mint aki bolondgombát evett, kezdett rohangálni a szobájában. A tükörasztalhoz rohant, belenézett, majd hátra fordulva a szobaközepén álló kupacra tekintett - vagy a kék.

- Engedelmével, kisasszony!

- Még nem választottam! – szólt és egyesével kezdte a fotelbe átrakosgatni ruháit. Majd a barackszínt maga elé emelte, és ismét a tükörasztalhoz lépett. – Nem is tudom, talán ez megfelelne. Aztán ismét a kupac felé fordult.

- Édesanyja meghagyta, hogy a lila ruhát segítsem fel önre. – mondta a szobalány, fejét ide-oda kapkodva a lány után.

- A lilát? Nem is az anyám lenne, ha nem szabna meg mindent.

- Azt mondta a nagyságos asszony, hogy ahhoz kalap is van és a kis asszonykának makulátlanul kell megjelennie.

- Hát, jó! Legyen az. – szólt Elisabeth és leült a fésülködő asztalhoz. – Gondolom, a frizurám elkészítésébe sem szólhatok bele!

- Azt nem kötötte ki a grófné, hogy milyen legyen, csak annyit mondott, hogy tűzzem fel.

- Erről beszélek. – duzzogott a lány földig érő, fehér hálóingében, karikás szemekkel ülve a tükör előtt.

A szobalány kezei igen fürgén mozogtak. Hamar meggyújtotta a hajcsavaró vas alatt a tüzet, egy kefével átfésülte a fekete hajzuhatagot, majd a fiókból előszedett egy marék kontytűt. Ujjai közt egymás után csavarodtak össze a göndör loknik, amiket szépen egymás után tűzött fel a kisasszony fejére. De nem mindet. Néhányat szabadon hagyott fityegni a nyakán. Arcára enyhe pirosítót tett, hogy kissé piros pozsgásnak fessen a kisasszony hófehér bőre. Ezután rásegítette a ruhát, majd a hátán, szorosan, sorban behúzta a fűzőket. Szépen megigazgatta a szoknya fodrait, és miután a fehér bőrcipellő rákerült a lábára, a kalapot is a fejére rögzítette egy kontytű segítségével. Nyakába, apró gyémántokkal kirakott rövid láncot csatolt. Füleibe, ugyan abból a kollekcióból való fülbevalót akasztott. A budoárból előhozott egy sötétkék gyapjú köpönyeget, amit a vállára terített, és elől a mellkasán loknira kötötte.

Elisabeth, még egy utolsó pillantás erejéig végignézett magán és körbefordult.

- Mi a véleményed? – kérdezte.

- Nagyon szép, kisasszony!

- Úgy gondolod? Annyira boldog vagyok. – mondta, fülig érő szájjal.

- Természetesen!

Végre, elindulhatott. Fejvesztve suhant végig a folyosón és le a lépcsőn. Édesapja a gróf, az előtérben várta türelmetlenül. Amikor mellészegődött Elisabeth-et, a szó is az ajkára forrt. Nem volt még alkalma látni a lányát ilyen elragadó, elegáns, úri viseletben.

Tökéletesen festett minden értelemben. Mivel az elmúlt év során nem fordultak elő olyan események, amelyekhez illendően fel kellett volna öltözni, a kis asszonyka inkább az egyszerűbb ruhákat és hajviseletet részesítette előnyben. Most viszont ki tett magáért. Erick-nek sosem született fia, aki tovább vihette volna a nevét, de egyáltalán nem bánkódott emiatt. Lánya jelenléte minden hiányt kárpótolt. Karját nyújtva oldalán büszkén sétált ki vele a kastélyból.

A dokkhoz vezető úton, ami macskakővel volt kirakva, vadul döcögött a kocsi alattuk. Napfény nem igen jutott be az összezsúfolt házak között. A félhomályba helyenként, a faltövéhez húzódva, koldusok üldögéltek koszos, rongyos ruhájukban alamizsnát kéregetve a szeméttől bűzlő sikátorban. Elizabeth, elhaladva előttük, néhány érmét dobott oda nekik, mivel apja a gróf, nem engedte meg Jeremy-nek, hogy megálljon. Arrább egy hulladékkupacban, kóbor macska ült kölykeit figyelve, amint egy patkány maradékán osztozva morogtak szüntelen. Meg is jegyezte a kisasszony. – Hazafelé menet, el ne felejtsek nekik enni hozni… - majd kérdőn az apjára nézett. – Ugye papa, nem vihetjük haza őket?

Erick kedvesen mosolyogva rázta meg a fejét. – Nem drágám! Haza nem visszük őket. Megvan itt a maguk élete. Mellesleg, összeszedhetnénk egy kastélyra valót innen a városból, annyian vannak otthon nélkül. Anyád biztosan örülne neki. – nevetett fel jóízűen. - A cselédek meg főként, mivel nekik kellene a piszkot takarítani, amit maguk után hagynak. Van otthon a pajtában néhány, elég az.

A szűk utcából kifordulva végre szemük elé tárult a tenger. A dokk, ahol a hajók sorban lehorgonyozva álltak egymás mellett, és ahol az áruforgalom gazdát cserélt. A beton placcon úrhölgyek sétáltak peckesen karonfogva párjukkal vagy szerelmükkel, drága cicomás ruhájukban, fejük felé tartva kis csipke napernyőjüket. Az urak finom brokát vagy szövet zekéjükben lépkedtek, kezükben sétapálcát szorongatva. Nem azért, mert szükségük lett volna rá, hogy rátámaszkodjanak. Inkább csak a divat kedvéért vették magukhoz e feleslegesnek tűnő eszközt. Közöttük ténferegve, rossz arcú, züllött zsebesek nézelődtek, megfelelő alkalom után kutatva, hogy mikor tudják valamelyik gazdag embert megrövidíteni az erszényével, órájával, vagy egyéb apró értékes holmijával.

Az utca szélén piaci kofák kínálták portékájukat. A vagyonosabbak, deszkából összeütött asztalokon, fejük felett ponyvával behúzott állványokkal védték árujukat. Ők a hajókkal behozott finom kelméket, élelmiszert, fűszereket kínálták. Míg a szegényebbek, rongyos, kopott ruhájukban a földre leterített pokrócra vagy kosarakba rakva árulták a maguk keze által megtermelt vagy előállított ennivalót. Répát, krumplit és hagymát. Almát és körtét. Frissen sült cipót és kenyeret. Mindenféle formájú és méretű agyagedényeket, továbbá a tengerből kikerülő szépen megmunkált apró csecse-becsét. Kagylóhéjból és apró csigaházból felfűzött nyakbavalót. De voltak még ott deszkából összeeszkábált ketrecbe zárt állatok, többnyire tyúkok, récék, rikácsoló gyöngytyúkok és libák is. No meg frissen kifogott halak. Szépen kikészített állati prémek, s amit csak az ember szeme szája megkívánhat. Felsorolni sem lehetne. Arra felé, árva és éhező gyermekek őgyelegtek, abban reménykedve, hogy egy almát, vagy egy cipót elemelve ingük alá elrejtve gyorsan elszelelnek. A hatalmas hajók közelében lévő placcon, tengerészek és dokkmunkások szorgoskodtak ki, vagy bepakolni, az éppen induló, vagy érkező vitorlás rakományát.

A kikötőben otthonosan mozgott, hiszen időről időre ugyanazok a hajók tartózkodtak a dokkban. Csupán néhány vitorlás szállított utasokat a fedélzetén. Azok pedig, miután elértek úti céljukra, poggyásszal a kezükben keresni kezdtek egy fuvarozó kocsit, hogy minél hamarabb távozhassanak a kikötő zajos, mocskos és veszélyes forgatagából. Jeremy a hajó közelében állította meg a kocsit, hogy leszállhassanak. Majd ezután arrébb hajtott, hogy a lovaknak vizet adhasson. A gróf, lányával karöltve sétált fel a hajó fedélzetére, ahol hű barátja, és egyben a féltestvére, a Piranja első tisztje várt rájuk Elisabeth a hajó korlátjához sétált, és ott megállt. Két kezét kecsesen a csiszolt fára tette, és érdeklődve nézett a távolba. Nyári sós tengeri szél lengedezett, ami legalább némileg enyhítette a rekkenő hőséget, amit alig lehetett elviselni. Halványlila kalapján, amely ugyanolyan színű volt, mint a ruhája, a színes tollak szanaszét borzolódtak. Hajából, amely a feje tetejére volt kontyba rakva a kalapja alá, néhány begöndörített fürt lelógott a nyakára, és finom bőrét szüntelenül csiklandozta.

Ruhája felső része teljesen ráfeszült a testére. A szoknyáján lévő fodrok azonban a korláthoz csapódtak a szél erejétől. Édesapja nem messze tőle, az első tiszttel együtt ellenőrizte a berakodni való áruk listáját. Nagy odafigyeléssel böngészte a szállítólevelet, amelyet a férfi átnyújtott neki. Majd két kezében tartva magyarázni kezdett. Egymás után adta ki az utasításokat. Nem foglalkozott vele, hogy a lánya eközben mivel foglalja el magát. Thomas azonban, szemét a kisasszonyra emelve, szemfülesen észre vette a lány kiszemelt célpontját. Mikor a gróf befejezte mondani vallóját, csendesen intett fejével

Elisabeth felé.

- Nézd! – suttogta.

Erick megfordult, és Lisi-re nézett. Majd hamar átfutotta a rakpart azon részét, ahova lánya szemei meredtek. A dokumentumokat, amelyeket eddig a kezében szorongatott, átnyújtotta Thomasnak. Arca teljesen eltorzult a látványtól. Testén olyan indulatok futottak át, amiket nem érzett már vagy tizennyolc éve. Régen Oliviát féltette így, amikor feleségül vette és most ez az érzés ismét eluralkodott rajta. Majd szét vetette a düh. Legszívesebben elvonszolta volna lányát a korláttól és bezárta volna a kabinjába, hogy illetéktelen szemek ne akadjanak meg rajta. Vagy azon nyomban útnak indította volna haza Jeremy-vel. Az esze ezt diktálta, mivel meg szerette volna kímélni egy keserves csalódás élményétől. A kikötőbe járva, hallott már az ifjú Green csélcsapságáról és saját szemével is meggyőződhetett erről a kellemetlen tényről. Ahogy az imént is, megérkezését követően alig hagyta el a járművét, menten ott díszelgett az oldalán egy csinos nőcske. A probléma nem itt kezdődött, hanem ott, hogy ahányszor látta, mindig más hölgy kísérte karonfogva. Mégsem hozta meg ezt a döntést. Elisabeth-nek épp ma adta meg azt, amire régóta annyira vágyott. Oly boldoggá tette, hogy végre elhagyva a kastély monoton falait, emberek közt lehessen. Erick szeme előtt lepergett a megérkezésüket követő óra. Lánya, egyik árustól a másikig rohangált. Mindent látni akart. Jeremy alig bírta szusszal követni a kisasszonyt, két karján megpakolva szebbnél-szebb, számára értéktelen dolgokkal, amiket menet közben összevásárolt. De hát végül is ő csak egy férfi. Neki a női dolgok nem jelentenek az égvilágon semmit. Ellentétben a kis asszonykával, aki nem sajnálva pénzét, mindenből akart egy keveset.

- Ha csak egy ujjal is hozzáér, esküszöm, elvágom a torkát! – duruzsolta csendesen, a rakpart túloldalán lévő bordélyház felé nézve.

Thomas, látva felindultságát, nyugalomra intette. – Kár aggódnod! Láthatod, hogy nővel van. Szerintem Elisabeth-et észre sem vette, hogy innen figyeli.

Erick, rezzenéstelen arccal figyelte tovább a férfit, akire lánya szeme tapadt.

– Remélem a saját érdekében, hogy nem figyel fel rá, hogy Lisi érdeklődést mutat irányába. Jó ég, mi történik? – fordult körbe magán. – De hisz eddig senkit sem méltatott még csak figyelemre sem. Nem! Nem lehet, hogy megannyi férfi közül épp ez a csirkefogó imponál neki.

- Hát… Cimbora. – szólt Thomas. – Úgy látszik, hogy mégis csak létezik a földön olyan férfi, aki tetszik neki és felkeltette az érdeklődését. Nézd! Milyen bájos arccal figyeli.

- Áh… Ne is mond! – tajtékzott Erick. – És én nem tehetek ellene semmit. Nemsokára úgy is haza kocsizik Jeremy-vel, majd elfelejti. Hálaistennek az a kurafi még csak arra sem méltatja, hogy ránézzen.

- Nem azért mondom, de te sem voltál mintapolgár, amikor Oliviát megismerted és ennek ellenére milyen szép kis család vált belőletek.

- Én megváltoztam! Amit tettem, okkal tettem. S Olivia miatt még a hajózásról is lemondtam.

- Túl hamar ítélsz! Az ifjú Green fiatal, élvezi az élet adta lehetőségeit. Belőle miért ne válhatna jó családpapa?

Erick legyintett egyet a kezével és ajkát gúnyos mosolyra húzta.

- Cha… Ugye most viccelsz? Túl sokat láttam ilyet. Az effélék sosem változnak. Az idő szépen lassan elsiklik a fejük fölött és azon veszik észre magukat, hogy lassan megfakulnak és kiöregednek.

Damian Green, mióta betette a lábát a Brighton-i kikötőbe, ő lett a környék legfelkapottabb macsója. Minden lány és özvegy magának akarta megkaparintani. Ami nem is volt csoda. A férfi arca olyan szép látványt nyújtott, mintha előre megtervezve angyalok faragták volna ki. S e mellé, a híre is csábítóan hatott a fehérnépre. Az a szóbeszéd járta, hogy vagyonos család sarja, s falja a nőket. Amit szemmel láthatóan nem is cáfolt meg, hiszen majdnem minden nap megjelent a kikötői bordélyban, s az utcán sétálva is finom hölgyek társaságával vette körbe magát.

Rangjának és tetemes vagyonának híre, hamar szárnyra kapott. Kihasználva adottságait, úgy válogatott a hölgyek között, mint tyúk a kendermagban. Szinte minden nap más hölgyet választott társaságául, akivel megjelent és szórakozott. Ahogy leszállt a kocsijáról, a könnyű nyári szél, vállig érő barna hajába kapott és minduntalan arcába söpörte tincseit. Ekkor még Elisabeth hátulról figyelte és a szemében csupán egy ember volt a többi közül. Érdekes módon azonban mégis ott ragadt a tekintete akarata ellenére is. Eltávolodva a nyitott fedelű kocsijától, amely eddig elfedte teste nagy részét, most látni engedte délceg testtartását és határozottan férfias alakját. A férfi magas, feltűnően elegáns és csinos volt. Türkizkék brokát zekéjében úgy feszített, mintha ráöntötték volna. Hozzá fekete térdnadrágot viselt, lábán pedig fehér harisnyát, melyre fekete aranycsattal díszített cipőt húzott. Nyakába, csokorba kötött fehér selyemsál bújt meg a zeke alatt. Alig ment néhány lépést, rögtön társaságául szegődött egy kihívó, gyönyörű rózsaszín ruhába öltözött nő. Elizabeth, nem is látta előtte. Olyan volt, mintha a semmiből toppant volna elő. Nagy volt a valószínűsége, hogy már várta a férfit, csak neki eddig nem tűnt fel az ottléte. Miért is vette volna észre? Számára csak egy nő volt a többi között. Eddig. Hisz rajta kívül, temérdek hölgy járkált össze-vissza hasonló színű és stílusú ruházatban. Annyira magával ragadta a kikötői forgatag, hogy egy félóra is eltelt mióta a korláthoz simulva bámészkodott. Valószínűleg a másik nő már hamarabb, így figyelt fel rá. Amint karonfogva elindultak, a férfihoz hajolt és valamit mondott neki. Aztán mindketten felé fordították az arcukat. Elisabeth ekkor látta meg azt az elképesztően pimasz ábrázatot. A férfi először komoly tekintettel figyelte, majd arcán egy kacér mosoly bújt meg. Formás ajkát kissé kicsücsörítette, ujjait hozzá érintette, majd tenyerét kitárva, egy csókot dobott oda neki. Még mielőtt elfordult volna felnevetett és a nőhöz hajolva beszélni kezdett. Aztán egy ajtón besétálva eltűntek a szeme elől. Életében még soha nem látott olyan gyönyörű zöld szempárt, mint amilyennel a férfi rátekintett. Arca két oldalán, ahogy mosolyra húzta ajkait, két pici gödröcske jelent meg, amely a kisasszonyt akaratlanul is mosolyra késztette.

Így fordult meg anélkül, hogy számított volna rá, hogy édesapja figyeli őt néhány méterre távolabb. Szívében olyan érzések kezdtek kavarogni, amiket eddig nem érzett, és nem szeretett volna senkivel megosztani. Az okát nem tudta megindokolni, hogy miért, mégis inkább magában tartotta.

Erick, lánya arcára pillantva úgy döntött, hogy jobb, ha nem hozza szóba a témát. Abban reménykedett, hogy Elisabeth magától megemlíti, hogy mit látott. Ezért úgy határozott, hogy tapintatosan kérdezősködik egy keveset. Odalépett a kisasszonyhoz, majd mellé állva tekintetét a tömegre vetette.- Mond kincsem, jól érzed itt magad?

A lány mindent megtett, hogy arcáról elrejtse azt az érzést, ami izgatottságot váltott ki belőle.

- Persze! – mondta. – Reggeltől estig elnézegetném a jövő-menő embereket. Majd ne felejtsd el megnézni azt a sok szép dolgot, amit vettem!

Erick-et boldoggá tette, hogy a lánya mennyire élvezi ezt a napot, amit vele tölthet. Semmiképp nem szerette volna, ha rossz emlékekkel tér haza a kastélyba.

- Hát persze, amint hazaérkeztem megnézem. És a vásárláson kívül mivel töltötted még az időt?

- Semmi különöset nem csináltam. Sétáltam és nézelődtem.

- Valóban? – érdeklődött tovább a gróf. - S mesélj, mit láttál?

Elizabeth arcán egy apró mosoly futott végig, ahogy az apjára nézett.

– Egy éve, hogy itt jártam és azon tűnődtem, hogy milyen sokat változott a divat. A hölgyek szebbnél szebb ruhakölteményekben tündökölnek. Azt hiszem, ha hazaértem megemlítem anyának, hogy ideje lenne bekocsizni Londonba, s felújítani a ruhatáramat.

A gróf figyelmesen leste lánya szavait. De úgy tűnt, hogy nem akar többet mondani. Kezét a szája elé tette és köhintett néhányat.

- No és az urak? Róluk mi a véleményed? Az ő öltözékük nem lett divatosabb?

A kisasszony egy röpke pillanat erejéig az apjára nézett, majd elfordította tőle a fejét. A szíve hevesebben kezdett verni, a gyomrát pedig a torkában érezte. Mintha valami rosszat tett volna, s most ügyesen titkolnia kellene, nehogy az apja rájöjjön. A gondolattól is pánikfélelem tört rá, hogy esetleg lelepleződött, s most az ismeretlen férfiról kell neki véleményt alkotni.

Remegő hangon bökte ki végül a választ, miközben folyamatosan magán érezte apja szemeit.

- Nem is tudom, inkább csak a hölgyek ruhájában gyönyörködtem. Nem igazán foglalkoztam a férfiakkal. – aztán gyorsan hozzá tette. – Tudhatnád papa, hogy engem nem érdekel a férfinép. A ruházatuk pedig végképp nem. Ha jobban belegondolok, a korod ellenére is különbül festesz bármelyiküknél.

Erick hangos nevetésben tört ki. – Úgy látszik, lassan kezd felnőni a lányom… - gondolta magában. Minden szemrebbenés nélkül a szemembe lódít, csak hogy kerülhesse a számára kényes témát. - Jól van. Szeretnél még vásárolni valamit?

Elisabeth elhúzta a száját és megcsóválta a fejét.

– Nem hinném. Már mindent megvettem amit akartam.

- Akkor elküldetek Jeremyért, hogy álljon ide a kocsival. Lassan indulnod kell.

- Ó papa, hadd maradjak még egy kicsit kérlek! – szólt, s akaratlanul is a bordély felé vetette a tekintetét.

Abban reménykedett, hogy hamarosan kilép azon az ajtón az ismeretlen és láthatja még, mielőtt elhagyná a kikötőt.

A gróf teljesen összezavarodott ettől a keserves pillantástól, ahogy a lányára nézett. Kétféle érzés kavargott benne. Legszívesebben, adott volna még neki időt, hogy láthassa, ki elvette az eszét. Másrészt viszont, minél távolabb akarta a férfitól tudni. Nem akarta ezt tenni, de ennek ellenére úgy gondolta, hogy inkább rá haragudjon a lánya, mint hogy szívét összetörve sírjon a szobájában.

- Ahova nézel, az egy bordély. Feltételezem, nem kell ecsetelnem, hogy kik járnak oda.

Elisabeth kérdő tekintettel fordult apja felé. – Nem értem, miért mondod ezt most nekem?

- Mert látom, hogy nem tudod levenni róla a szemed.

- Ugyan, tévedsz! Pusztán csak véletlen volt, hogy épp arra néztem. Semmi jelentősége nincs. – szólt a lány és néhány lépést tett a fedélzet közepe felé. Viszont nem hagyhatta viszonzatlanul a célzást. – Erica-val mi a helyzet?

- Tudhatnád, hogy nem tartok semmiféle szerelmi kapcsolatot vele. Csupán kedves ismerősöm. – válaszolt Erick, tudván, hogy csak a fele igaz annak, amit mond. Kissé kényelmetlenül is érezte magát emiatt. S még szégyenletesebb volt, amikor a lánya rávilágított a valóságra.

- Most már… De ha úgy akarod, akkor indulok.

A gróf jobbnak látta, ha nem folytatja tovább ezt a kellemetlen eszmecserét. Biztos volt benne, hogy az anyja beszélt
Elisabeth-nek Erica-hoz fűződő viszonyáról. Nem volt rá büszke. Fiatal volt, törtető és megkeseredett, amikor találkoztak. Akkor jó ötletnek tűnt egy idősebb nő szeretőjének lenni. A pénz, amihez hozzá segítette, éppen kapóra jött, hogy megtorolja a családja halálát. Abból vette a Piranját, aminek most a fedélzetén állnak. A kalózkodás befejezése után a kereskedelem is sokat hozott a konyhára. Jövedelmező üzletének köszönhetően bőségesen élhették napjaikat. Pontosan nem tudta, hogy vajon meddig ment bele Betty a részletekbe, de ismerve pletykás természetét, elmesélte élete történetét az elejétől a végéig. Tény, hogy fiatal korában az ágyasa volt a bordélyház Madámjának, de mióta megismerte Oliviát, többé nem tudott rá nőként tekinteni. Csak a felesége volt az egyetlen, akit szívéből szeretett és akiért minden addigi tevékenységét félbeszakította.

Hatodik Fejezet.

Késő este lett mire Elisabeth hazaért. A bejárat elé begördülve, nagyokat ásítva szállt le. A kastély egész területe ki volt világítva. Lady Olivia nem bízta a véletlenre a megérkezését. Mióta besötétedett, a szalon ablakán figyelte szüntelenül aggódva. Nagymamája, Betty, csatlakozva édesanyjához, a fotelben üldögélve morzsolgatott ujjaival egy darab aprósüteményt, miből néha a szájába tett egy darabot. Bár Olivia utalt rá, hogy ne törje magát, menjen térjen nyugovóra, az idős hölgy egy szemhunyásnyit sem tudott aludni, míg kedvenc unokáját maga mellett nem érezte. A cselédekből is talpon voltak még páran. A ruháját le kell róla segíteni, hiszen a hátán szorosan össze voltak húzva a fűző zsinórjai. Egy terítéket is az asztalon hagytak számára, ha esetleg harapna valamit a hosszú, fárasztó út után.

- Megérkeztek! – rikkantotta a grófné. – Végre… Megérkeztek. Ah, hála Istennek! – mondta, s arcán derűs mosollyal, két tenyerét a mellkasára szorította örömében, mikor megpillantotta a kocsit.

Mint a szélvész rohant ki a bejárat felé. Paul az inas is arra tartott. Mire odaért, az idős férfi kitárta előtte az ajtót, s oldalra állva, maga elé engedte. Elisabeth alig tett néhány lépést, az édesanyja, kitörő lelkesedéssel ölelte a keblére. Majd eltávolodva, széttárta a karjait.

- Mutasd magad! Rendben volt minden? Nincs semmi bajod? De jó, hogy végre hazaértél, apád az eszement ötleteivel a sírba fog kergetni.

- Ne túlozz anya! Ugyan, mi bajom lehetett volna?

- Hát azt inkább most nem sorolnám fel - szólt a nő, majd legyintett a kezével. – Nem is lényeges, az a fő, hogy itt vagy.

Gyere, menjünk beljebb, a nagymamád ott vár a szalonban. Mindent el kell mesélned.

Egymás mellett boldogan haladtak befelé.

- Annyi sok szép dolgot vettem. – dicsekedett a kisasszony és az anyja elé tartotta a kezét.

Egy szépen egyformára csiszolt, borostyángyöngyökből felfűzött karkötő ölelte körbe az alkarját.

A grófné vetett rá egy pillantást, de különösebben nem szentelt neki nagy figyelmet.

– Rendkívül mutatós. - lenézően elhúzta a száját. – Kár, hogy értéktelen. Mennyit adtál érte?

Elisabeth látva anyja reakcióját, ránézett a gyöngysorra és tenyerével elfedte.

- Semmiség, szinte ingyen árulták.

A szalonba érve a grófné utasította a szobalányokat, hogy hordják fel a kis asszonyka holmiját a szobájába, amit eközben
Jeremy az ajtó elé pakolt le a kocsiról, hogy kitudja fogni a lovakat.

- Nagyikám! – Elisabeth a nagymamájához lépett és lehajolva hozzá, magához ölelte.

Betty szemei könnybe lábadtak a boldogságtól.

- Gyere csak! Hadd látom, hogy mire pocsékoltad apádnak azt a tömérdek pénzét!

A lány kivált az ölelésből és nagymamája elé tartotta karkötőjét, amit az édesanyja nem értékelt eléggé. Arca olyan derűsnek látszott, öröm volt ránézni.

- Igazán semmiség, egy borostyán karkötő.

Betty megérintette és körbeforgatta unokája kezén az ékszert. – Már miért lenne ez semmiség? Badarság! - ellökte magát a fotel kényelmes karjától és közelebb húzódott a lány arcához. Csendesen pusmogott, nehogy Olivia meghallja . – Ne is foglalkozz anyáddal! Ennek az árán egy szegény család, legalább egy hétig eszik. Az pedig nem lehet értéktelen, ugye jól mondom?

- Hát persze, nagyikám! – suttogott Elisabeth is.

- Ülj csak le ide mellém és meséld el a nagyanyádnak, hogy mit csináltál egész nap?

Elisabeth leült a kanapéra és lelkesen elkezdte ecsetelni szépen sorjában a nap eseményeit.

- Ó… nagyikám! Egy nap is kevés lenne, hogy mindent elmeséljek amit láttam.

A szemei csak úgy ragyogtak, ahogy szépen sorjában részletezte mindazt, amit volt alkalma megnézni.

- Képzeld, már felütötte fejét egy új divat! Néhány vagyonosabb hölgy, olyan csinos ruhakölteményekben sétálgatott, amelyeknek az árát, megjósolni sem merném. Mondtam is apának, hogy én is szeretnék beszerezni belőle néhány darabot. Elvégre, ha kimozdulok itthonról, elegánsnak kell látszanom. A rakodóparton az emberek csak úgy nyüzsögnek. Nyitott és zárt fedelű kocsik jönnek-mennek mindenfelé. Alig lehet átverekedni magát az embernek a hajóhoz vezető úton. Ahogy haladtunk a tömegben, papa észrevette, hogy egy férfi kullog utánunk, mióta megérkeztünk. Lassítottunk, hogy beérhessen minket. Papa hirtelen megfordult és nyakán elkapva a grabancát, a levegőbe emelte a koszos, gonosz tekintetű férfit. Látnod kellett volna… - nevetett jóízűen. - Lábaival a levegőbe kapálózott. Annyira megrémült, azt sem tudta, hogy mit cselekszik. A zsebébe nyúlt, és egy kopott pénztárcát húzott ki belőle, majd papa orra elé tartotta. Felajánlotta, hogy nekünk adja, ha futni hagyjuk. Papa rámordult, amitől még jobban megrémült. Mikor elengedte, úgy eliszkolt, hogy a nyomát se láttuk többet. Aztán ott sorakoznak a piaci kofák. Szinte lehetetlenségnek tűnt végigjárni a területet, amelyet megleptek. Volt ott mindenféle portéka. Vettem magamnak néhány dolgot, amiről persze anya véleménye ugyanaz lesz, mint a karkötőmé. Biztos vagyok benne, hogy nem fogja értékelni. Aztán ott vannak a szegényebb népek. Olyan sokan vannak és én annyira sajnáltam őket. Vettem néhány cipót és elosztogattam azok között, akik a sáros utcán üldögélve koldulnak. Még egy kóbormacska családnak is dobtam egy darabot. Az egymás mellett felsorakozott vitorlások, ahogy nyújtózkodnak az ég felé, valami csodálatos látványt nyújtanak. Annak a csendnek, ami itt vidéken van, nyoma sincs. A zaj olyan nagy, hogy alig hallottam a saját hangomat. Az emberek beszélgetése, a kocsik zörgése, a lovak lábainak dobogása és a ketrecekbe zárt állatok rikácsolása szinte fülsüketítő.