Borítószöveg

Belle da Costa Greene kivételes műveltséggel és hibátlan ízléssel megáldott fiatal nő, aki egy nap hihetetlen lehetőséget kap az élettől. A félelmetes hírű bankár, J. P. Morgan magánkönyvtárost keres, valakit, aki segíthet neki az egyedülálló kéziratok és a ritka műkincsek beszerzésében. Belle elnyeri az állást, és rátermettségével, szakmai tudásával kivívja munkaadója megbecsülését. A lány előtt csakhamar minden ajtó kitárul, és otthonosan mozog New York legelőkelőbb szalonjaiban éppúgy, mint a műkincspiacon, egy olyan világban, ahol korábban kizárólag férfiak voltak képesek érvényesülni. A sikernek azonban komoly ára van.

Belle ugyanis súlyos titkot őriz: a valódi neve Belle Marion Greener, a lánya annak a Richard Greenernek, aki a Harvard első színes bőrű hallgatójaként, majd elszánt feketejogi aktivistaként szerzett hírnevet. Ahhoz, hogy megtartsa állását és a legfelsőbb körökben kivívott pozícióját, Belle-nek súlyos áldozatot kell hoznia. El kell távolodnia a családjától, meg kell tagadnia a gyökereit, és még a hozzá legközelebb állókat sem fogadhatja bizalmába. Megéri azonban ilyen terhet cipelni azért, hogy teljesüljenek az álmai?

A Belle, a könyvtár királynője egy különleges személyiség története, aki egy olyan világ megkerülhetetlen alakjává vált, amelyik, ha tisztában lett volna valódi kilétével, sosem ismerte volna el a képességeit.

„Lélegzetelállító utazás New York fényűző báltermeibe és az árverések feszültségekkel teli világába. Gondosan megírt történet az elnyomásról, az egyenjogúságról, és egy nő elszánt küzdelméről, hogy egy kegyetlen világban önmaga legyen.” – Renée Rosen

MARIE BENEDICT a Boston College-ban történelmet és művészettörténetet tanult, majd beiratkozott a jogi egyetemre. Több mint tíz évig dolgozott ügyvédként, de mindig is arról álmodott, hogy méltatlanul elfeledett nők élettörténetét írhassa meg. Eddigi regényeiben olyan különleges nők sorsát tárta fel olvasói előtt, mint Hedy Lamarr, Agatha Christie vagy Clementine Churchill. A Belle, a könyvtár királynője a hatodik regénye.

VICTORIA CHRISTOPHER MURRAY a Hampton Universityn és a New York Universityn elvégzett tanulmányai után közel húsz éven át dolgozott az üzleti életben. Íróként rendkívül termékeny: már közel harminc művet írt saját nevén, szellemíróként, illetve más szerzőkkel együttműködve. Az afroamerikai irodalom egyik nagy hatású alkotója, munkáját számos díjjal és jelöléssel tüntették ki. Washingtonban él.

Fordította Bakonyi Berta

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Marie Benedict and Victoria Christopher Murray:
The Personal Librarian

BERKLEY an imprint of Penguin Random House LLC

Copyright © 2021 by Marie Benedict and Victoria
Christopher Murray

Hungarian translation © 2022 Bakonyi Berta

Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Váraljai Viktória

Borítókép © Magdalena Russocka/Trevillion Images

ISBN 978-963-604-130-4

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Szerkesztette Orosz Anna

A szöveget gondozta Tóth Andrea

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Belle mindkét oldalának:

Belle da Costa Greene-nek

és

Belle Marion Greenernek

1. fejezet

1905. november 28.

Princeton, New Jersey

Ahogy a „vén északi” épület harangja megkondul, belém hasít, hogy késésben vagyok. Legszívesebben felkapnám terebélyes szoknyámat és futásnak erednék, csak úgy repítene a lábam a Princeton Egyetem gyalogútjain. De ahogy a súlyos szövetbe markolok, Mama hangja csendül fel a fülemben: Belle, mindenkor légy igazi úrinő! Felsóhajtok. Egy úrinő sosem futkározna.

Elengedem a szoknyám, és lépteimet lassabbra fogva kanyargok a Princeton fákkal és neogótikus épületekkel borított területén, melyet úgy terveztek, hogy Cambridge-re és Oxfordra emlékeztessen. Tudom, semmi olyat nem tehetek, amivel még inkább felhívnám magamra a figyelmet. Mire a Blair-épület boltíves átjárójához érek, szapora, de már úrihölgyhöz méltó léptekkel haladok.

Öt éve már, hogy elhagytam New York-i lakásunkat ennek az álmos, New Jersey-i egyetemi városkának a kedvéért, de még mindig nyugtalanítónak találom ezt a csendet. Hétvégente azt kívánom, bár visszatérhetnék New York nyüzsgésébe, de a hatvancentes vonatjegy nem fér bele a családi költségvetésbe. Inkább hazaküldöm azt a pénzt.

Miközben bebújok egy csipkézett torony alá, még jobban visszafogom a tempót, nehogy kifulladva érkezzek meg. A Princeton Egyetemen vagy! Különösen oda kell figyelned, ha ebben a csupa férfi intézményben akarsz dolgozni. Légy óvatos! Soha, semmivel ne hívd fel magadra a figyelmet! Hiába van majd’ hatvan mérföldnyire, Mama csak beférkőzik a gondolataimba.

Lassan lököm beljebb a súlyos tölgyfa ajtót, hogy tompítsam hangos nyikorgását, és olyan halkan lépdelek át a márványpadlós előcsarnokon, ahogy csak borjúbőr csizmám engedi, mielőtt besurrannék az irodába, melyen két további könyvtárossal osztozom. Üres a helyiség; megkönnyebbülten sóhajtok fel. Ha a gyengéd szívű Miss McKenna kapott volna késésen, mit sem tesz, de a héjaként leső, minden lében kanál Miss Adams felől sosem lehetek biztos, alkalomadtán nem említi-e meg kihágásomat felettesünknek.

Leveszem a kabátom és a kalapom; gondosan lesimítom rakoncátlan, göndör fürtjeimet. Magam alá tűröm komoly, tengerészkék szoknyámat, miközben elhelyezkedem a székemen. Mindössze néhány perc elteltével kivágódik az ajtó, és a faborítású falnak csapódik, mire felpattanok. Az én egyetlen, drága barátném, könyvtáros- és lakótársam az, Gertrude Hyde. A könyvtár nagy becsben álló, beszerzésekért felelős vezetője, Charlotte Martins unokahúgaként anélkül törheti meg a könyvtár megszentelt falai közt honoló csendet, hogy bármiféle megtorlástól kellene tartania. Senki sem tud úgy megnevettetni, mint ez a huszonhárom esztendős, vörös hajú, ragyogó szemű, határtalan lelkesedéstől fűtött nő.

– Ne haragudj, hogy így rád ijesztettem, drága Belle! Azt hiszem, immár két bocsánatkéréssel tartozom ahelyett az egy helyett, amelyet megejteni szándékoztam. Először is azért, mert ma délelőtt cserben hagytunk, ami kétségkívül hozzájárult késésedhez – fejtegeti pajkos mosollyal, miközben a faliórára pillant –, most pedig azért, mert megrémisztettelek.

– Ne butáskodj! Én tehetek róla. Félre kellett volna tennem azt a levelet anyámnak, és inkább veled kellett volna mennem a campusra Charlotte-tal. Vagyis Miss Martinsszal – helyesbítek.

Charlotte, Gertrude és én rendszerint együtt indulunk útnak a University Drive-on álló, jókora családi házból, ahol nekem is a rendelkezésemre bocsátottak egy szobát, és ahol Charlotte-tal, Gertrude-dal, valamint a házban élő többi családtaggal együtt étkezem. Charlotte és Gertrude az első pillanattól kezdve szívélyesen és nagylelkűen fogadtak be otthonukba és köreikbe, valamint munkámhoz is bőséges útmutatással szolgáltak. El sem tudom képzelni, milyen lenne nélkülük az életem a Princetonon.

– Belle, ugyan mit rágódsz azon, hogy hogyan szólítsd Charlotte nénit? Nincs most itt senki más, csak te meg én – dorgál játékosan Gertrude.

Nem mondom ki, ami a fejemben jár. Hogy Gertrude-nak nem kell minden egyes pillanatban mérlegelnie, vajon viselkedése kiállja-e a társadalmi elvárások próbáját. Neki nem kell minduntalan minden egyes szavát, a lépteit, a modorát elemezgetnie, nekem azonban igen. Még Gertrude-dal is óvatosnak kell lennem, tekintettel arra, hogy folyvást górcső alá veszik az embert ebben az egyetemi városkában, amely inkább olyan, mintha valahol a szegregált délen lenne, semmint az elviekben jóval haladóbb szellemű északon.

Odakintről Miss Adams cipőjének jellegzetes kipp-koppja hangzik fel a folyosón, Gertrude szoknyájának buzgó suhogása pedig elárulja, milyen sebesen igyekszik távozni. Ő is éppoly gyengéd érzelmekkel viseltetik iránta, akárcsak én, úgyhogy inkább eliszkol, mielőtt még kénytelen lenne társalgásba bonyolódni vele.

Távozóban azonban még hátrafordul, és suttogva kérdi:

– Szóval akkor ráérsz a ma esti filozófia-előadásra?

Mióta három éve Woodrow Wilson foglalta el a Princeton elnöki posztját, aki mindenféle újító intézkedést vezetett be, jócskán megnövekedett azoknak az előadásoknak a száma, amelyeket az egyetem dolgozói és a nagyközönség is meghallgathat. Míg Gertrude-ot és engem is örömmel tölt el, hogy ilyenformán részt vehetünk a campus tudományos életében, Wilson némelyik további döntését mélységesen megvetem, elsősorban azt, hogy a Princetont továbbra is csak fehérek látogathatják, miközben a Borostyánliga összes többi intézménye fogad már színes bőrű hallgatókat is. Fennhangon ugyan mindezt ki nem fejezném.

Inkább csak ennyit felelek:

– A világért sem hagynám ki!

Puha takaróként ölel a könyvtornyok csendje. Pihentetően hat rám a látogatók forgatta lapok finom zizegése és a bőrkötés illata. A hosszú, középkori kéziratok és ősnyomtatványok társaságában töltött napok megnyugtatnak és gyönyörködtetnek. Ahogy elképzelem az első sajtókon dolgozók munkálkodását, ahogy aprólékos munkával betűről betűre, kézzel szedték a szöveget, s így megőrizték az angol nyelvet és terjesztették irodalmát, az üres lapokat szépséges szöveggé változtatva az imádkozók és olvasók számára, a gondolat a hely és idő korlátain túlra repít, ahogy Papa is mindig ebben hitt. Számára az írott szó a szabad gondolat és az egész nagyvilág meghívását jelentette, és sosem volt ez inkább igaz, mint a nyomtatott szó hajnalán, amikor e meghívás – a világon először – a kiválasztott kevesek helyett a tömegeknek szólt.

– Miss Greene! – hallatszik egy halk hang a könyvoszlopok mögül.

Csupán két, egyszerű szó, de látogatómat elárulja dallamos hangja és jellegzetes akcentusa, és persze amúgy is számítottam rá.

– Jó napot, Mr. Morgan! – fordulok felé.

Noha halkan szólalok meg, Miss Scott rosszallóan pillant fel a kölcsönzőpult mögül. Nem is annyira a hangerő bosszantja, mint inkább könyvtárostársunkhoz és gyűjteményünk bőkezű jótevőjéhez fűződő, bensőséges viszonyom.

Noha Mr. Junius Morgan egyébiránt bankár, nagylelkűen több tucat ókori és középkori kéziratot adományozott az egyetemnek, ezért viseli a tiszteletbeli könyvtárvezető-helyettes címet. Meggyőződésem, hogy Miss Scott úgy véli, bármiféle kapcsolat kettőnk között – még az a szívélyes, szakmai jellegű is, amelyben osztozunk – az úr rangján aluli.

Törékeny termetű,  nyájas tekintetét kerek okuláré mögé rejtő férfi bukkan elő a semmiből. Fejére vékony szálú barna haj simul.

– Hogy van ma, Miss Greene?

– Jól, uram. És ön? – Hangnemem hivatalos és tartózkodó. Húsz perccel később érkezett, mint ahogy előzőleg mondta. Már kezdtem azt hinni, megfeledkezett a találkozónkról. Ám sosem merném szóvá tenni a késést.

– A Vergiliusokra vetnék egy pillantást, amint arról tegnap szót is váltottunk. Nem tudom, még mindig volna-e kedve velem tartani. Már amennyiben persze feladatai és ideje engedik.

Mr. Morgan, akire magamban csak Juniusként gondolok, jól tudja, hogy a könyvtár legértékesebb gyűjteménye iránt csaknem olyan buzgó hévvel viseltetek, mint jómaga, és semmiféle egyéb feladat nem állhatna a megígért privát megtekintés útjába.

Közös szenvedélyünk tárgya az ókori római költő, Vergilius. A könyvtárban ötvenkét kötet található költeményeiből. Napjaim fénypontjai közé tartozik, amikor Juniusszal az Aeneis és az Odüsszeia sötét útjait vitatjuk meg. Míg Junius Odüsszeusz csodálója, én inkább Aineiasszal, a trójai menekülttel azonosulok, aki egy olyan világban, ahol nincs számára hely, mindent latba vetve igyekszik beteljesíteni végzetét. Aineiaszt a kötelesség vezérelte, hogy mások érdekében hozzon áldozatot.

– Szabaddá tettem magam, uram – mosolygok rá.

– Pompás! Ha volna szíves követni.

Suhog a szoknyám a tölgyfa padlón, miközben követem Juniust a kicsiny, elegáns helyiség felé, ahol a Vergiliusok otthonra leltek. Mély levegőt kell vennem, és arra kényszerítenem magam, nehogy topogni kezdjek, míg arra várok, hogy Junius előhalássza a zsebéből a vaskos kulcscsomót.

Végre aztán belöki az ajtót, és feltárulnak a könyvritkaságok értékes gyűjteményét őrző üvegtárlók. Mindössze nagyjából százötven ősnyomtatvány létezik Vergilius költeményeiből. Ezeket itt mind a tizenötödik században nyomták. A legtöbbjük Junius adománya.

Egyszer-kétszer már láthattam őket a restaurátor-csapat társaságában. Áldott ez a pillanat.

Mr. Morgan hangja férkőzik be áhítattal teli gondolataim közé:

– Van kedve kézbe venni a kedvencemet?

Junius a Sweynheym és Pannartz-féle Vergiliusszal, az összes közül a legnagyobb ritkasággal közelít felém. A német Konrad Sweynheym és Arnold Pannartz az elsők közé tartoztak, akik a tizenötödik században nyomdai sajtót használtak, és a könyv, melyet Junius most felém nyújt, nyomdájuk legelső kiadványai között szerepelt.

– Szabad? – kérdem hitetlenkedve e lehetőség hallatán.

– Hát persze! – Okuláréja mögött csillog a szeme. Úgy sejtem, fellelkesíti, hogy olyasvalakivel oszthatja meg zsákmányát, aki éppolyan nagyra becsüli azt, mint ő maga.

A felém nyújtott fehér kesztyűbe bújtatom a kezem. A könyv súlyosabb, mint vártam. Helyet foglalok, mielőtt felütném lapjait. Hogy Papa mennyire élvezte volna ezt a pillanatot! Apámra gondolok, aki akkor vezetett be a művészet és a kéziratok magasztos világába, amikor még kislány voltam.

Egy napon elméd szépsége és a művészet szépsége eggyé válik majd – mondta egyszer Papa.

Szavainak emléke mosolyra fakaszt, miközben a megsárgult lapokat forgatom. Szemügyre veszem az oldal kezdetét jelölő, kézzel kidolgozott T betűt, megcsodálom a csillogó aranyfüstöt. Egészen megfeledkezem Junius társaságáról, míg meg nem szólal.

– Tegnap este találkoztam a bácsikámmal.

Nem szükséges kifejtenie, ki is a nagybátyja. A könyvtárban mindenki jól tudja, hogy a hírhedt pénzember, Morgan unokaöccse, épp ezért nem hozom szóba sohasem. Szeretném Junius értésére adni, hogy pusztán önnön műveltsége miatt is nagyra becsülöm őt.

– Ah? – felelem illemtudóan, de le sem veszem a szemem a könyv lapjáról.

– Igen, a Grolier Clubban.

Ismerem a klubot, melyet említ, legalábbis hallomásból. Jó húsz éve, 1884-ben alapították, s tagsága pénzes bibliofilekből áll, kiknek fő ügye az olvasottság és a könyvek gyűjtésének pártolása. Magam is szívesen bepillantanék a Keleti Harminckettedik utcán álló, római stílusú emeletes ház zárt ajtói mögé. Nőként azonban sosem tehetem be ide a lábam, és azoknak a férfiaknak a szemében nem csupán nemem lenne egyetlen bűnöm.

– Érdekfeszítő előadást hallott? – igyekszem fenntartani a csevegést.

– Az igazat megvallva, Miss Greene, nem az előadás volt igazán érdekfeszítő. – Junius hangja tőle szokatlan, már-már játékos színezetet ölt.

Kíváncsian fordulok el a Vergiliustól. Junius nyájas, ám mindig komoly, higgadt ábrázata most széles vigyorra húzódik. Némiképp meghökkentő, úgyhogy miközben kissé arrébb hajolok, azon tűnődöm, mi a csudáról lehet szó.

– Nem? – kérdezek vissza. – Nem volt valami jó az előadás?

– Az előadás megjárta, de az est leginkább érdekfeszítő értekezését bácsikámmal folytattam, személyes mű- és kéziratgyűjteményéről. Időről időre kikéri a véleményem a gyűjteménnyel kapcsolatban, ahogy az új könyvtárról is, melyet New York városában, közvetlenül otthona tőszomszédságában építtet saját magának.

– Vagy úgy – biccentek. – Netán valami figyelemre méltó, új beszerzést fontolgat?

Junius egy kis szünetet tart, mielőtt válaszolna.

– Nos, bizonyos értelemben mondhatjuk, hogy új beszerzést fontolgat – feleli hamiskás kuncogással. – Azt ajánlottam neki, hogy hallgassa meg kegyedet újonnan nyílt, magánkönyvtárosi pozíciójára.

2. fejezet

1905. december 7.

New York

Ahogy a Broadway vonalán észak felé zötykölődik a villamos, és feltárul előttem az éjszakai New York, szinte örülök, hogy Mr. Richardson késő délutáni felbukkanása az irodámban feltartóztatott, s az indulást kénytelen voltam a hétórás vonatig odázni. Holdtalan, éjkék az ég, New York városa mégis fényárban úszva elevenedik meg. Elnézem az utcákon a kart karba öltve, takarosan kiöltözve andalgó párokat, akik mellett egyetemista fiúk sietnek haza a könyvtárból, vagy épp kocsmába igyekeznek, meg a portékájukat a lapok szalagcímeit kiáltozva kínáló rikkancsokat. Noha már hozzászokhattam volna, mekkora itt a sürgés-forgás az éjszaka kellős közepén is, hiszen tíz éven át éltem a városban, mielőtt az álmos Princetonban vertem tanyát, hazatérőben mégis minden alkalommal rácsodálkozok a pezsgő éjszakai életre.

Haza. E szónál megtorpannak gondolataim. Valóban New York lenne az én otthonom? Nyolcesztendős korom óta itt éltem, de a leginkább szívmelengető emlékekkel az a hely tölt el, amelyre még ideköltözésünk előttről emlékszem.

Míg a villamos a Broadwayen zötyög, hagyom magam visszazuhanni a múltba, és rámosolygok a lelki szemeim előtt megjelenő kislányra. Elképzelem jóval ifjabb önmagam a washingtoni Északkeleti T utcában álló, kétszintes sorház előtt, a pázsiton. Mindkét szomszédos házban Mama rokonsága élt. Jobbra Fleet nagymama, aki James bácsival és Bellini bácsival lakott, balra pedig Mozart bácsi, a felesége és a fiuk. Ott mindig biztonságban, elégedettnek, sőt egésznek éreztem magam.

Felidézek egy túlságosan is meleg nyári napot, amikor a szilfa alatti becses helyemen leltem jóleső árnyékra. Rég kineveztem azt a fát a magaménak, és senki sem merte volna megtagadni azt a család mátriárkájának, vagyis a Nagymamának legkedvesebb, legdédelgetettebb unokájától. Aznap épp a fa törzsének támaszkodtam, és kinyitottam a vázlatfüzetem, hogy lerajzoljam a fa leveleinek szövevényes hálóját. Gyökerei ugyan Nagymama előkertjében voltak, de az ágai messze áthajoltak a miénk fölött, Mozart bácsi háza felé. Ám mielőtt egy-két vonalnál többet húzhattam volna, Mama hangját hallottam meg, amint a vacsorához szólított.

Kétszer is elengedtem a fülem mellett, mielőtt végül a fűbe dobtam a füzetet és a ceruzát, és besiettem. Már akkoriban is – öt-hat esztendős lehettem – jól tudtam, hogy ha Mamának harmadszor is szólítania kell, megszegem a Fleet család életét uraló szabályok egyikét: sosem emeljük fel a hangunkat, és sosem teszünk olyat, ami miatt a felnőtteknek kellene az ő hangjukat felemelniük. Ez csak egyike volt a számos regulának, melyek szerint éltünk. Egy Fleet legyen iskolázott (minden nénikém és bácsikám felsőfokú oktatási intézményeket végeztek) és serény (a nők mind tanítónők, a férfiak mind mérnökök voltak). Egy Fleet mindig szerényen öltözködik és szolidan viseli magát, közösségi ember, modora illemtudó, és minden körülmények között megőrzi a méltóságát, bármiképp is bánjanak vele a mi kis világunk burkán kívül.

– Itt az én kicsikém! – szólalt meg Nagymama, mint mindig, ha meglátott. Kitárta a karját, és az ölelésébe vont. Orrom a kötényébe fúródott; éreztem a végérvényesen a szövetbe ivódott kelt tészta ínycsiklandó illatát. Ahogy Nagymama ölelt, örökre a karjai közt tudtam volna maradni.

– No gyerünk, tessék helyet foglalni! – intett az asztal felé.

Helyet foglaltam az asztalnál. Kedvemet leltem a napnak e különleges szakában, főleg, hogy Papa is itthon volt – ritkaságszámba ment, mert mindig szörnyen elfoglalt volt valami olyasmivel, amit nem értettem. Miután letelepedtünk a két asztal mellé – az egyiknél, a felnőttekénél tízen fértek el, míg a kisebbiknél nővéreim, Louise és Ethel, fivérem, Russell, valamint Clafton kuzinunk, Mozart bácsi fia ült velem –, Papa asztali áldást mondott, aztán felállt, és a magasba emelte poharát.

– A Fleet családra, és arra, hogy mindig békében és bőségben éljenek ebben a mi kis édenünkben! Az én drága, imádott Geneviève-emre, akiből mindig erőt meríthetek, s aki megbocsát nekem, amiért oly buzgón igyekszem megváltani a világot. Sose felejtse el, mennyire szeretem! Drága gyermekeimre, akik nem is tudják, micsoda szeretetben élnek; adjatok hálát mindnyájan annak a derék illetőnek odafent ezért a bőségért, és olykor kifürkészhetetlen útjaiért!

Mindenki kacajra fakadt, én is velük együtt, noha fogalmam sem volt, ugyan mi olyan mókás. De aztán Papa odahajolt Mamához, és mint minden adandó alkalommal, megcsókolta, mire kuncogva takartam el a szemem, pedig ahogy egymás kezét fogták és megcsókolták egymást, attól mindig melegség töltött el.

A villamos hangos robaja szakít ki merengésemből, és felsóhajtok. Azóta csaknem két évtized telt el, és bár kezdetben még vissza-visszatértünk az ünnepekre, utolsó látogatásunk jó tíz éve lehetett. Ma már csak Fleet nagymama mindnyájunknak rendre megküldött születésnapi üdvözlőlapjai, és a Mozart bácsitól hébe-hóba kapott levelek kötnek Washington D. C.-hez. Annak idején, amikor New Yorkba költöztünk, Mama fivére rendszeresen ellátogatott hozzánk. Jó barátok voltak Papával, mi több, ő mutatta be egymásnak a szüleimet. Ám hosszú ideje nem tette már meg ezt az utat, így már csak az emlékeim maradtak. Bár régiek és kissé homályosak, minden napot nagy becsben tartok, amire csak emlékszem, és tudom, hogy Washington mindig az otthonom marad.

A villamos nagyot rándulva megáll, és kipillantok az ablakán. Ez az én megállóm. Miután leszállok, még négy tömbnyit kell gyalogolnom a család lakásáig a kavargó, téli szélben. A fagypont körül mozgó hőmérséklet mellett jólesne egy kocsi a Grand Central állomásról, de kiruccanásom előre nem tervezett jellegére tekintettel nem fért bele a családi költségvetésbe.

Igyekszem szaporábbra fogni lépteimet, de a legjobb, szürke, munkába való ruhámmal és legújabb, fűzős cipőmmel – a magas sarkúval – teletömött táskám nehéz. A Broadwayről befordulok a Nyugati 113. utcába, és dermedt ujjaimmal megpróbálom kinyitni az 507-es számot viselő, homokkő épület bejárati ajtaját. De miután a zár nyelve csak nem kattan, ráébredek, hogy már megint elromlott, és nem is kell hozzá kulcs. Bárcsak olyan helyen élhetnék egyszer, ahol minden rendben működik!

Odabenn összedörgölöm kesztyűs kezeimet, aztán elindulok a lépcsőn az első emeleti forduló felé. Felettem egyetlen, gömb formájú világítótest himbálódzik. Legalább az elromlott világítást kicserélték. Az ajtó zárjába szerencsére már gond nélkül becsúszik a kulcs, és besurranhatok családunk lakásába.

Bő két éve költözött ide Mama a testvéreimmel, amikor Russell bátyám a Columbia Egyetemen kezdte meg posztgraduális mérnöki tanulmányait. Előtte beljebb, a nyugati kilencvenes utcák környékén laktak, egy kellemes, középosztálybeli, leginkább német, ír és skandináv származású asztalosokkal, rendőrökkel, boltosokkal, illetve ami a nőket illeti, varrónőkkel, irodistákkal és tanítónőkkel benépesült negyedben. Ez az új környék diákokkal, professzorokkal és az egyetemet kiszolgáló, különféle hátterű emberekkel van tele, nekünk pedig sikerült lakást találnunk az egyik legkevésbé borsos árú épületben, a Columbiától csupán három sarokra. Bátyám itt folytatja tanulmányait, és igyekszik egyszerre bánya-, villamos- és gőzgépészmérnöki diplomát szerezni, mely vállalkozásával az egész család anyagi helyzetét megtámogatná. Indokolatlanul büszkék is vagyunk rá.

Sötétbe borult lakásra számítok, az éjszakára becsukott két hálóajtóval, és a díványon alvó Russell-lel, mivel mind korán kelnek: Louise és Ethel tanítói munkája, Russell az előadásai, Theodora húgom pedig a saját tanulmányai miatt. Ezzel szemben Mamát ott találom a társalgóban, egy parányi asztali lámpa mellett üldögél hintaszékében. Épp úgy fest, akár egy csokor melegházi virág; tökéletes rendbe szedve, keresztbe vetett bokával és ölében összekulcsolt kézzel ül. Vonásai is olyan finomak és bájosak, mint egy virágszálé: magasan ülő arccsontja van, egyenes, keskeny orra, melyet mindig is irigyeltem tőle, ajka pedig akár a rózsabimbó. Csupán a sötétbarna hajába vegyülő, ősz tincsek árulkodnak ötven esztendejéről. Szokásához híven hímzett selyemköntösébe burkolózott. Papa ajándékozta neki, még mielőtt megszülettem volna.

– Jó estét, Mama! – suttogom. Nem szeretném felébreszteni Russellt.

Mogyoróbarna szemei rebbenve nyílnak ki, és látom, kell egy-két pillanat, hogy felfogja, én vagyok itt.

– Á, Belle Marion! – feleli álomittasan, ugyanolyan halkan, mint én. – Végre itthon vagy!

Bizonyára legmélyebb álmából vertem fel, hogy mindkét keresztnevemen szólít, ahogy gyermekkoromban gyakorta hívtak. Mióta a Princetonon vagyok, Mama megtiltotta, hogy a családban bárki is használja a Mariont. Mostantól Belle da Costa Greene vagyok, sulykolja mindenkibe minduntalan.

Csókot lehelek az orcájára.

– Nem kellett volna virrasztania, hogy megvárjon, Mama! Későre jár. – Bátyám felé pillantok, aki ez idáig meg se moccant.

– Sosincs késő ahhoz, hogy üdvözölhessem a leányomat – Mama előhúzza a zsebóráját, és így szól: – Te jóságos ég, tizenegy is elmúlt! Rossz belegondolni abba, hogy egymagadban jársz-kelsz az utcákon ilyen késői órán.

– Úgy reméltem, korábban jöhetek. Az ötórásival. De még be kellett fejeznem egy megbízatást, mielőtt elszabadulhattam.

– Mindenesetre örülök, hogy láthatom a szép kis pofikádat, Belle! Holnap nagy napod lesz! – Még a félhomályban is jól látni, hogy csillog a szeme. Az egész család számára jelentős nap lesz. Ami az egyikünk javát szolgálja, mindnyájunk javára válik.

Mama feláll, én pedig követem a konyhába. Igyekszik a lehető leghalkabban kihúzni egy széket az asztaltól, én pedig bepréselem magam mellé egy másik székre. Még így is, hogy csak ketten vagyunk, a konyha máris zsúfolásig megtelt. A hatszemélyes asztal a jégszekrény és a tűzhely közt épphogy elférő kredenc elé van beszorítva. Az egész lakás túlzsúfoltnak hat. Túl kicsi öt embernek, de ennél nagyobbat nem engedhetünk meg magunknak. Nővéreim tanítói fizetése, és az a kevéske, melyért Mama hegedűórákat ad a nebulóknak, épphogy fedezi a számlákat és Russell taníttatását. Én is hazaküldöm, amit csak tudok, de mivel a Princetonon magamnak kell fizetnem a kosztért-kvártélyért, az nem valami sok.

– Nos – szólal meg nagy komolyan Mama. – Hadd halljam, hogyan készülsz a meghallgatásra.

Úgy örültem, hogy láthatom, de most bosszús leszek. A Mama szavai és a hangneme azt sejteti, hogy talán nem készültem fel megfelelőképpen. Noha a nyilvánosság előtt éveket szoktam letagadni a koromból, valójában huszonhat esztendős vagyok, sikeres karrierrel – annak ellenére, hogy a könyvtárosok nem keresnek annyit, mint a tanárok –, Mama mégis úgy beszél velem, mintha tizenkilenc lennék. Ám úgy nevelkedtünk, hogy tisztelettudóan beszéljünk, úgyhogy eszembe sem jutna kifejeznem bosszankodásomat.

– Junius… – gyorsan helyesbítek: – Azaz Mr. Morgan – Mama rosszallná, hogy a keresztnevén említem. – Az ifjabb Mr. Morgan is segített persze. Átadta a Mr. Morgan gyűjteményéről összeállított listát, én pedig nemcsak olyan szemmel néztem utána a műalkotásainak, könyveinek és műtárgyainak, hogy katalogizálhassam őket, hanem hogy érdemben gyarapíthassam is. Valamint az új könyvtár építészeti tervrajzait is áttanulmányoztam, hogy javaslatokat tehessek, hogyan állítsa ki, illetve tárolja gyűjteményét.

– Helyes, helyes. Örömmel hallom, hogy felkészültél az új épület és a gyűjtemény megvitatására. Feltéve persze, hogy ezt nem találja majd önhittségnek a részedről, hiszen még nem vett fel. De ez még nem minden, amit kérdezhet tőled. Te is tudod, Belle! – jelenti ki Mama. Délies akcentusa, amely általában csak enyhén kivehető, most felerősödik, annak jeleként, hogy komolyan beszél.

– Mire gondol, Mama?

– Mit mondasz majd ennek a te Mr. J. P. Morganednek, ha a tanulmányaidat firtatja? Megannyi könyvtáros közül válogathat, akik, ha jól sejtem, többségükben nagyon is impozáns diplomával büszkélkedhetnek. Tehát bizonyítanod kell majd. – Mama szemöldöke felszalad a homlokára, mint mindig, mikor ideges vagy szkeptikus.

Rosszulesik beismernem, de Mama kísérteties képességgel rendelkezik, hogy rámutasson arra az egyetlen, ámde kulcsfontosságú dologra, amely fölött elsiklott az ember. Még nem is gondoltam rá, miként lenne a legjobb elé tárni iskolázottságomat, hiszen nincs kimondottan olyan végzettség, melyet a könyvtárosi hivatás megkövetelne, s az öt év során, mióta a Princetonon dolgozom, senki nem is kérdezett rá.

– A tanítóképzőt elvégeztem – felelem.

– No és tanítói állást pályázol meg? – fonja egymásba a karját Mama, mintha csak ő tartaná a meghallgatást.

– Nem, természetesen nem. – Nehezen rejtem véka alá ingerültségemet, hiszen tudom, hogy csak igyekszik minden eshetőségre felkészíteni, de a hangjában rejlő él túlságosan is a hat évvel korábbi vitáinkra emlékeztet. Mama akkor amellett kardoskodott, hogy nálam szelídebb nővéreim, Louise és Ethel biztos nyomdokaiba lépjek. Olyan szakma kell neked, amelyet bármikor végezhetsz, akármi is történjen. Ám amikor egy évfolyamtársam említette, hogy van egy betöltendő állás a Princeton Egyetem könyvtárában, a világért sem beszélhetett volna le róla senki, hogy elmenjek a meghallgatásra. Miután megkaptam az állást, Mama sokkal békülékenyebb lett.

– Tehát ha nem tanítói állásra pályázol, mit mondhatnál ehelyett?

Üres az agyam, de aztán felötlik bennem valami.

– Pontosan tudom, mit fogok mondani. Hogy a Princetonon eltöltött idő a lehető legjobb oktatást biztosította számomra a világon.

Mama elragadtatva kacag fel, majd az ajkára tapasztja az ujját, ahogy Russell mocorogni kezd a díványon.

– No, ha ezzel nem nyered meg magadnak, akkor nem tudom, mivel tudnád – suttogja. – Mondhatni, tökéletes! És mivel az ifjabb Mr. Morgan is jelen lesz, méltányolni fogja az alma matere említését, és annál buzgóbban zengi majd dicséretedet a nagybátyjának.

Egyetértően bólogatunk, de Mama megint csak a homlokát ráncolja.

– De mi lesz, ha kérdezősködik a princetoni tanáraidról és a képzésedről? Az „oktatásodról”, ahogy mondtad. Elvégre a Princeton mégiscsak férfiiskola.

Megint biztos terepre lépek.

– Akkor majd kifejtem, milyen alapos képzésben részesített Mr. Richardson, a könyvtárvezető. És az új beszerzésekért felelős Charlotte Martins kisasszony is. És ha tovább kérdezősködne, természetesen említést tehetek a New York-i közkönyvtárban eltöltött gyakornoki időmről vagy az Amherst Főiskola Fletcher könyvtárosi nyári egyetemén végzett bibliográfiai kurzusról.

– Kitűnő, drágám! – Mama sóhaja szinte halk füttyentésnek hangzik. – Csak belegondolni is a lehetőségbe, hogy egyenesen Mr. J. P. Morgannek dolgozhatsz! Egész New York, ha nem az egész ország legfontosabb emberének! – Hitetlenkedve csóválja a fejét, én pedig arra gondolok, hogy Mama vallatása után Mr. Morgan meghallgatása talán gyerekjátéknak tűnik majd.

Még mielőtt újra szóra nyitná a száját, jól tudom, hogy a Mama mit fog mondani.

– Pontosan ezért választottuk ezt az utat – kezdi rá, mintha nemcsak újfent magyarázkodnia, de meggyőznie is muszáj lenne. – Soha fel sem merülhetett volna, hogy egy színes bőrű, Belle Marion Greener nevezetű leány Mr. J. P. Morgannek dolgozzék. Erre csak egy Belle da Costa Greene nevű fehér lánynak adódhat lehetősége.

Szavaira megrohannak a múlt emlékei, és e pillanatban nem felnőtt nő vagyok, hanem tizenhét esztendős lány. Kora este volt, a levegőben a sülő kenyér és a csirkebecsinált meleg illata terjengett. Tíz évvel azelőtt költöztünk el Washingtonból, miután a Papa állást kapott a Grant tábornok emlékművének fenntartásáért felelős társaságnál, s azóta megszerettem a várost, különösen a Nyugati Kilencvenkilencedik utcában, a Central Parktól csupán kőhajításra lévő lakásunkat. Fivéremmel és nővéreimmel együtt el voltam ragadtatva, amikor erre a tágas helyre költöztünk. A lakás, melynek egyik végén a szalonba, a másikon a konyhába és az étkezőbe torkolló hosszú folyosójáról négy hálószoba is nyílt, csaknem olyan óriásinak tetszett, mint maga a park.

Aznap este épp a konyhaasztalnál ültem, és Teddynek segítettem leckét írni, amikor kiabálás szakított minket félbe. Először azt hittem, nagyhangú szomszédaink, egy kereskedelmi ügynök és a neje, valamint öt lenhajú fiacskájuk felől hangzik a zsivaj, akik gyakorta csaptak lármát.

– Tudhattam volna, hogy erre megy ki a játék! Rá kellett volna jönnöm, hogy kezdettől fogva ezt akartad – mennydörgött apám hangja. – Attól a pillanattól fogva, hogy ezt a környéket nézted ki, és a háziurat is félrevezetted, csak hogy megkapd a lakást, tudhattam volna.

– Mindent, amit tettem, csakis a gyermekeinkért és érted, magunkért tettem. – Anyám máskor mindig oly pallérozott, suttogásnál alig erősebb hangja most csaknem olyan hangosan szólt, mint apámé.

Megdöbbentő volt ilyennek hallani őket. Persze felfigyeltem rá, hogy az évek múlásával egyre kevesebb szerelmes pillantást, kézfogást és lopott csókot váltottak. Nőttön-nőtt köztük a feszültség, de azt hittem, csupán azért, mert apám sokat volt távol, hogy adományt gyűjtsön a Grant Emlékmű Társaság javára, illetve hogy felszólaljon az egyenjogúság mellett. Ám még sosem hallottam, hogy így felemelték volna a hangjukat. Egy Fleet sosem kiabál.

Megdermedtem. Míg Teddy meg nem moccant mellettem. Amikor rápillantottam az asztal felett, láttam, hogy tízesztendős húgom reszket. Az asztalra könyökölt, és befogta a fülét. Gyorsan megöleltem, majd átsiettem az ebédlőbe, hogy jobban halljam a szüleimet.

– Aztán jöttek a gyerekek iskolái – folytatta apám. – Csakis olyan iskolába voltál hajlandó beíratni őket, ahova csak fehérek járnak.

– Mert a legjobbat akarom nekik! – kiáltott fel anyám.

– Nem, Geneviève, ez az egész csak rólad szólt. Mindig is ilyen életre vágytál.

– Hogy mondhatsz nekem ilyet? – anyám hangja reszket felindultságában. – Nem erre vágytam. Ezt kellett tennem! Fleet lány vagyok. Büszke vagyok az örökségemre.

Apám keserűen felnevet.

– A te örökségedre! Ó, persze, hisz a nagyszerű Fleet család tagja vagy, míg én csak egy rabszolga alantas unokája. Egy messze rangodon aluli Greenerhez mentél hozzá.

– Richard, kérlek, ne mondj ilyet. Tudod, mennyire szeretlek.

– Igazán?

– Igazán. És tudom, hogy te is szeretsz. Ezért szeretném, ha megértenél. Azzal vádolsz, hogy megtagadom önmagam, pedig nem erről van szó.

– Dehogynem! – Papír zörgése hallatszik, majd apám felkiált: – Itt az orrom előtt a bizonyíték. Kijelentetted a számlálóbiztosoknak, hogy fehérek vagyunk.

Apám magánkívül volt, én azonban nem értettem dühét. Ugyan mit számít, miként jelentett be minket anyám a népszámlálás során, mikor ugyanolyan világos a bőrünk, mint a környéken bárki másé? Sőt, az újonnan érkezett bevándorlókénál, akiket alsó-Manhattanben láttam, azoknál az olasz vagy dél-európai származásúaknál, akik, bár alacsonyabb rendűnek, de fehérnek számítottak, még jó pár árnyalattal világosabb is. Biztos voltam benne, hogy Papa sem akarná, hogy olyan környéken éljünk, ahol a színes bőrűek zsúfolódtak össze – mint a Five Points, a Greenwich Village, a Tenderloin, vagy a Harlem. E bűnözőktől hemzsegő lakóhelyek némelyikében hírhedten egészségtelen körülmények uralkodtak, rendszeresen mindenféle járványok törtek ki, és volt, ahol még illemhely vagy folyó víz sem volt.

Ugyan mit árthatott tehát, ha fehérnek vallottuk magunkat, ha egyszer fehérekként is éltünk? Másfelől persze soha nem is került szóba ez a kérdés, legalábbis velünk, gyerekekkel. A Fleet család számos egyéb illemszabályával egyetemben rég megtanultam, hogy a politikához és a valláshoz hasonlóan a faji származásról sem illendő szót ejteni nyilvánosan, és bizalmasan is csak igen ritkán.

Mama most fojtott hangon válaszolt. Nem tudtam kivenni a szavait, csak a Papa válaszát:

– Hogy is nem értheted, milyen hatalmas következményekkel járhat mindez, Geneviève? Te hivatalossá tetted fehér mivoltunkat! Azok után, hogy mennyit fáradoztam a feketék és színes bőrűek egyenjogúságáért! Azok után, hogy a bíróságokon, a lapokban, a pódiumokon hányszor kardoskodtam amellett, hogy minden polgárt egyenlő bánásmód illet meg, legyenek akár feketék, fehérek vagy színes bőrűek! Hogy ne az alapján ítéltessünk meg, hány csepp afrikai vér csörgedezik az ereinkben, hanem jellemünk és tetteink alapján! Hogy nem szabad örökségünk miatt szégyenkeznünk, hanem mindnyájunknak, feketéknek és színes bőrűeknek egyaránt, össze kell fognunk az előítéletekkel szemben vívott harcban. Amit tettél, az meghazudtol mindent, amiért síkra szálltam, amiért egész életemben küzdöttem…

Ezután csak hebegést hallottam, de tényleg az apám szájából jött volna? Hogyan lehetséges az, hogy egy ékesszólásáról híres férfi – az a bizonyos Richard Greener, az első színes bőrű hallgató, aki a Harvardon végzett, a Dél-Karolinai Egyetem egykori professzora és a Howard Egyetem jogi karának egykori dékánja, aki megannyi beszédet tartott már az ország számos pontján – most mintha szóhoz sem jutna?

– Én csak azt teszem, ami mindnyájunknak a legjobb. Hát nem érted, Richard? Főleg itt, New Yorkban! Ez a város nem olyan, mint a védelmező kis szomszédságunk odahaza. És még ott is változnak a szabályok. Washington sem biztonságos már többé. Itt pedig úgy teremthetjük meg gyermekeink számára a lehető legjobb lehetőségeket, ha beilleszkedünk. – Anyám hangja most higgadtan és tisztán csengett, mintha semmiféle szónoki fogás vagy logikai csűrés-csavarás nem ingathatná meg.

– Beilleszkedünk? De hisz te nem ezt műveled! Te nem csak beilleszkedni próbálsz – hogy a gyerekek jobb iskoláztatásban részesüljenek, a család tisztább környezetben élhessen –, te fehér akarsz lenni! – Még sosem hallottam ilyen haragosnak apámat. – Nem fogod fel, hogy a többi aktivista amiatt kerül engem, amit művelsz? Nem érted, hogy a Republikánus Párt chicagói, nyugati színes bőrű tagozatának ezért támadtak mégis kétségei, hogy engem bízzanak meg a McKinley-féle elnöki kampány lebonyolításával? Az a szóbeszéd járja, hogy mivel fehér környéken lakom és a Grant Emlékmű Társaságnál is kizárólag fehérekkel dolgozom, fehérekhez törleszkedem. Úgy vélik, túlságosan is jóban lettem a fehérekkel, és cserben hagyom az enyéimet. Ha valaha is hírül veszik, hogy fehérként jelentettél le minket a népszámlálás során, árulónak könyvelnek el, és soha senki nem fog többé alkalmazni vagy megbízni, hogy a faji kérdésekről írjak vagy beszéljek. Pedig ez életem műve, Geneviève!

– Akkor is mindig a család az első, Richard. Én. A gyermekeid. Mindennél előbbre valók kellene, hogy legyünk – kezdte ismét felemelni a hangját Mama.

– Mikor ébredsz már rá, hogy egyúttal egy nagyobb család tagjai is vagyunk, Geneviève? – Papa szinte üvöltött. – A színes bőrűek közösségéé! Ezt is ugyanolyan büszkeséggel illene hangoztatnod, mint azt, hogy Fleet lány vagy! Meg kellene értened, milyen fontos lenne, hogy a magunkéval együtt ezt a családot is felemeljük!

Papa, aki olyan világos bőrű volt, hogy szavai és tettei ellenére gyakorta nézték fehérnek, most bizonyára összeszedte magát, mert hangjának tónusa kevésbé volt éles, noha még mindig emelt hangon így folytatta:

– Azzal, hogy fehérnek vallottad magad és a gyermekeinket, mintha hátat fordítottál volna a saját népednek. Mintha saját magadnak fordítottál volna hátat. – Hosszú szünet után szólalt meg újra, ezúttal a suttogásnál alig hangosabban. – És kiváltképp nekem fordítottál hátat.

Anyám szipogott.

– Az egyenlőségért vívott küzdelemnek vége, Richard. Vesztettél. Elveszítettük azt már tizenöt éve, amikor a Legfelsőbb Bíróság visszavonatta a polgárjogi törvényt, amely minden feketét és színes bőrűt a minket megillető, egyenlő jogokkal ruházott volna fel. És te mégis, még most is azt hiszed, hogy egyszer minden jobbra fordul. Csakhogy elmúltak azok az idők, amikor reménykedhettünk. Csak rosszabbra fordulhat a helyzet. Nincs más, csak fekete és fehér – nincs átmenet a kettő között. Mindig különbséget fognak tenni a kettő között, és sosem lesznek egyenlők. Erről gondoskodik a szegregáció.

Papa hangja lemondóan csengett.

– Meglehet, Geneviève, de ez akkor sem jelenti azt, hogy fel kellene adnunk. Tovább kell küzdenünk, és továbbra is bizonyítanunk kell, mire vagyunk képesek.

– Nem értek egyet. Igenis ideje feladnunk. Az egyenlőséggel szemben álló erők túl hatalmasak ahhoz, hogy felülkerekedhessünk rajtuk. Nekünk azonban van egy előnyünk. A világos bőrünk, Richard. Ez isten áldása.

– Te úgy gondolod, hogy a halvány bőr isten áldása lenne, Geneviève? – Papa egyértelműen fel volt háborodva. – Soha nem gondoltál még bele, miért világos a bőrünk? Soha eszedbe sem jutott, miféle gyalázatot követtek el a fehérek őseinken?

Szavaira elakadt a lélegzetem. Persze nem volt ismeretlen előttem, amire a Papa utalt, de ezt eddig soha senki nem merte volna hangosan kimondani a házban.

Mama válasza azonban éppoly határozott volt, mint eredeti kijelentése.

– Színes bőrűként ebben az országban minden lehetséges előnyt a magunk javára kell fordítanunk. A halvány bőr pedig választást ad a kezünkbe. – Egy kis időre elhallgatott, mielőtt kijelentette volna: – Én a gyerekek és a magam érdekében a fehérséget választom. Helyetted nem dönthetek, Richard, de könyörögve kérlek, állj mellém e döntésben. Tedd meg értünk. Értünk és a gyermekeinkért.

Az ezt követő csendben a feszültség kiáradt a szalonból, át a konyhába, és rám telepedett. Visszafojtott lélegzettel vártam, míg meg nem hallottam a folyosón visszhangzó, súlyos lépteket, amelyekkel Papa elviharzott az ebédlő mellett. Mintha szürke, fehér és elefántcsont foltokká mosódott volna össze, ruháit nem lehetett megkülönböztetni a bőrétől. Nyikorogva kitárult a bejárati ajtó, majd hangos dörrenéssel becsapódott, engem pedig hatalmába kerített az értetlenség, a düh és a gyerekes vágyódás letaglózó érzése, amely azóta sem hagyott el egészen.

Ezzel eldöntetett. Nem leszek többé Belle Marion Greener, Richard Greener jogásznak, az egyenlő jogok nagyra becsült szószólójának, és a washingtoni szabad színes bőrű családok krémjéhez tartozó Geneviève Fleet Greenernek büszke leánya. Nem. A történtek után nem sokkal elfogadtam és magamévá tettem anyám döntését, és az a fehér nő lett belőlem, akit Belle da Costa Greene néven ismertek.

3. fejezet

1905. december 8.

New York

– Ez itt egy Rembrandt lenne? – tudakolom Juniustól, lábammal egy remekbe szabott, bekeretezett metszet felé bökve. Ősz öregember ragyogó portréja fekszik egy könyvtorony tetején, amely csak egy azon temérdek könyvoszlop közül, amelyek az aprólékosan kidolgozott mozaikberakásos márványpadlón hevernek a kupola alatt. Át kell lépnem a metszet felett, hogy követhessem Juniust a grandiózus előcsarnokon át. Junius már mesélte, hogy Mr. Morgan gyűjteménye százötvennél is több Rembrandt-metszetet tartalmaz, melyek mindegyikét ugyanattól a gyűjtőtől, Theodore Irwintől vásárolta 1900-ban, de ez csak nem tartozhat közéjük. Senki sem hagyna csak úgy, a földön heverni egy felbecsülhetetlen értékű műalkotást.

Junius szemügyre veszi a metszetet, majd hirtelen felhorkant. Sosem képzeltem volna, hogy egy ilyen hang elhagyhatja egy finom modorú régiséggyűjtő torkát.

– Úgy nézem, Miss Greene, hogy ez bizony egy Rembrandt. Csak Pierpont bácsikám képes így a földre hajítani egy Rembrandtot, mintha csak a tegnapi újság lenne. Junius minden alkalmat megragad, hogy Mr. Morgant bizalmasan Pierpont bácsiként emlegesse. Könnyen meglehet, hogy ő az egyetlen ember a világon, aki az elterjedt J. P. helyett azon a néven szólítja az iparmágnást, amelyet egyébként ő maga is jobban kedvel.

Mr. Morgan új könyvtárába egy lehetetlenül díszes, kétszárnyú bronzajtón léptünk be a Harminchatodik utcáról. Már az előcsarnok fényűző rotundája ámulatba ejtett. Junius szerint a falakat és a márványpadlót a vatikáni kertek mintájára tervezték, és a márvány és a lapis lazuli legkülönfélébb árnyalatainak valóságos színorgiájában pompáznak. Klasszikus alakokat ábrázoló festmények, vázák és akantuszlevelek díszítik a kék-fehér stukkós, három emeletnyi magasságig érő kupolás mennyezetet, csak egy létra árválkodik még az egyik be nem fejezett zugban. A majdani Pierpont Morgan Könyvtár azonban még így, félig készen is lélegzetelállító.

Mennydörgő hang hallatszik a rotundában, oszloptól oszlopig verődik, akár a villám, mely azt lesi, mire csaphatna le. Összerezzenek, és azon tűnődöm, vajon honnan jöhet ez a hang. Az előcsarnokból három csukott ajtó nyílik kelet, nyugat, illetve észak felé.

Junius rám pillant.

– Ne aggódjék, Miss Greene! Csak Pierpont bácsi az.

Én azért csak aggódom. A nagytőkés és acél-, vasút-, valamint villanyerőmű-mágnás hangulatember hírében áll, és csak remélhetem, hogy jókedvében találom meghallgatásom alkalmával. De a bömbölés csak nem akar szűnni, és ekkor ráébredek, hogy a nyugati ajtó mögül ered, amely talán Mr. Morgan dolgozószobája lehet. A hang egyértelműen egy olyan emberre vall, aki nincs jókedvében.

– Hányszor mondtam már magának? – mennydörgi a hang. – Semmiféle papírt nem akarok látni a U. S. Steeltől, míg a könyvtárban vagyok!

Egy másik férfi mormolását hallom, szavait nem tudom kivenni. Ekkor újra megrengeti a helyiséget a mennydörgő hang.

– Az ilyesmit hagyják a Wall Street-i irodámban, kivéve, ha kifejezetten én kérem, hogy hozzák ide!

Míg arra várunk, hogy véget érjen a kirohanás, elfog a kétely, hogy valóban szeretném-e ezt a meghallgatást. Elképzelni sem tudom, hogy olyasvalakinek dolgozzak, aki bárkivel is így beszél. Végül kinyílik az ajtó, és egy magas, kopasz férfi somfordál ki rajta, aki felénk se pillant. Én se figyelek oda rá, annyira lenyűgöz az első pillantás, melyet Mr. Morgan pazar, kétemeletnyi belmagasságú dolgozószobájára vethetek.

A szobába lépek Junius nyomában, és egy pillanatra még az idegességemről is megfeledkezem, ahogy elém tárul a fenséges látvány. A rotundában uralkodó felfordulás itt jórészt megszelídült. Némi rendetlenség itt is akad – néhány kupac bőrkötéses könyv, melyek szemlátomást a falakat szegélyező, mély, dióbarna polcokon tátongó réseket hivatottak kitölteni, illetve két reneszánsz Madonna, amelyek a falnak támaszkodnak –, de szinte észre sem venni. Nehéz lenne bármire is felfigyelni az élénk karmazsinvörös selyemtapétával borított falak mellett. Nem csupán a falak burkolóznak bíborba, hanem a bársonykárpitozású dívány és a füles karosszékek, a márványpárkányú ablakok, sőt a Mr. Morgan impozáns asztala mögött trónusként helyet foglaló szék is. Valósággal lüktet a vörös szín a helyiségben, egészen beleszédülök. Míg végül meg nem állapodik a tekintetem a szoba közepén álló, szivart pöfékelő férfin.

Egy oly hatalmas kandalló szélének támaszkodva, hogy maga is beleférne, ott áll maga Mr. J. P. Morgan. Vaskos, fekete szemöldöke alól éppoly csillogó, metsző és félelmes tekintet mered ránk, akár a fényesre csiszolt penge – olyan átható, hogy még a számtalan politikai karikatúra által célba vett, borvirágos krumpliorr sem tűnik fel mellette.

A két Mr. Morgan nem is üthetne el ennél jobban egymástól. Más körülmények között akár komikus is lehetne különbözőségük – a fiatalabb meglehetősen karcsú és átlagos magasságú, míg az idősebb Morgan hordómellkasú, és megdöbbentően magas. Ám a jelen helyzetben egyáltalában nem találom mulatságosnak. Ahhoz most túl nagy a tét.

Junius a torkát köszörüli, mielőtt megszólalna:

– Pierpont bácsi, van szerencsém bemutatni Miss Belle da Costa Greene-t – biccent felém némi felcsillanó büszkeséggel.

– Részemről a megtiszteltetés, uram – mosolygok rá, és felfogom a szoknyám, hogy előadjam a választékos kis pukedlit, melyet ma reggel gyakoroltam be, miközben Mama az esetlegesen tőlem elvárt, modorbéli finomságokról okított ki. Mr. Morgan megbiccenti a fejét irányomban, de úgy fest, még nem áll készen rá, hogy tudomást vegyen rólam.

Ehelyett Junius felé fordul.

– Volt alkalmad utánanézni azoknak a Rembrandt-metszeteknek, amit Vanderbilték kínálnak?

– Igen, Pierpont bácsi.

– Nos, akkor halljuk. Nem ígérhetem, hogy megállapításaid hatására feltétlen el fogom fogadni az ajánlatukat, de meghallgatni mindig hajlandó vagyok. – Mr. Morgan elkezd fel-alá járkálni a hatalmas dolgozószobában.

Míg Junius Mr. George Vanderbilt 112 Rembrandt-metszetből álló gyűjteményének érdemeiről diskurál a bácsikájával, én alaposabban szemügyre veszem az idősebb Morgant, hogy kialakíthassam róla a benyomásaimat. Hiába áll goromba ember hírében, s hiába voltam fültanúja az iménti dörgedelmeknek, Juniusszal udvariasan viselkedik, mi több, szívélyes figyelmet szentel az unokaöccse, véleményem szerint, túlságosan bő lére eresztett beszámolójának arról, hogy mire jutott a Rembrandtok áttanulmányozását követően.

– Bácsikám, én határozottan úgy vélem, hogy Rembrandt a metszeteiben sokkal inkább megragadta alanyainak emberi mivoltát, mint a festményeiben, így a gyűjtemény egyedülálló értéket képvisel, és nem csupán az anyagiak tekintetében – ecseteli Junius.

Mr. Morgant szemlátomást untatja unokaöccse körülményeskedése. Egy pillanatra megtorpan az íróasztala mögött, majd felém fordul.

– Nézzük csak meg ezt a te Miss Greene-edet, Junius! – pöffent a szivarjából.

Húzd ki magad, vállakat hátra, nézz magad elé, sose inogj meg! Mr. Morgan pillantását állva úgy engedelmeskedem Mama utasításainak, mintha ő is ott lenne a szobában. Tudomására kell hoznom, hogy engem nem félemlít meg. És mindegy, mit vél felfedezni bőröm árnyalatában vagy a testvéreimnél kissé szélesebb orromban, el kell hinnie, hogy magabiztos és rátermett, fehér nő vagyok.

Mr. Morgan megkerüli az asztalát, és amikor megáll előttem, meg sem szólalok. Lassan lépdelni kezd körülöttem, mintha egy drága rokokó festményt venne szemügyre. Magamban Mama szavait ismételgetve, magabiztosságot sugárzó némasággal állom a szemrevételezést. Tisztában vagyok vele, hogy ezzel is csak próbára tesz.

Mintha csak magának dünnyögné, megjegyzi:

– Milyen filigrán!

Meglehetősen kézenfekvő megállapítás. Legalább egy fejjel magasabb nálam, és a keze olyan széles, hogy akár eggyel is átérné a derekamat.

Miután újra szembekerül velem, rám mered, noha közben a bajsza alatt kissé felhúzza a szája sarkát.

– Milyen szokatlan szempár. Szürke, valahol a füstös és az ezüstös között. Igen megkapó.

Nem felelek semmit. Mit is mondhatnék erre?

– Igazi szépség. – Megint csak úgy beszél, mintha valami műtárgyat becsülne fel, és magam sem tudom, ez a hírhedt szoknyavadász e pillanatban vajon női vagy könyvtárosi mivoltomban méreget-e. Megjegyzése nem is kíván választ, így ezúttal sem szólalok meg. Ám aztán hozzáteszi: – Da Costa. Szokatlan név!

Előadom a begyakorolt mondatot:

– Ez a családom neve. Nagyanyám ugyanis portugál volt.

– Vagy úgy – bólint, de továbbra sem veszi le rólam a szemét. Nagy levegőt veszek, és nagyon ügyelek rá, hogy a vizslató tekintet kereszttüzében továbbra is megőrizzem magabiztos tartásomat.

Aztán egyszer csak félrefordul.

– Azt már hallottam, Junius miként vélekedik ezekről a metszetekről, de kíváncsi lennék a maga véleményére is, Miss Greene. Mi a véleménye tehát a Vanderbilt-féle Rembrandtok megszerzéséről?

Hálás sóhajjal fogadom a hirtelen témaváltást és a lehetőséget, hogy hozzáértésemet is megcsillogtathassam Mr. Morgan előtt.

Összeszedem magam, és igyekszem a fejemben lakozó, terjedelmes aktákból meríteni.

– Kortársaival szemben Rembrandt minden olyan munkát maga végzett, amely a metszetek elkészítéséhez szükségeltetett, a rézlemez különféle méretű tűkkel való bemetszésétől kezdve addig, hogy a lemezt a megfelelő vegyületbe merítette. Rembrandt úgy vélte, a metszeteknek önmagukban is jelentős művészi formát kell képviselniük, nem csupán a drágább olajfestmények népszerűsítésére kellene felhasználni őket, ahogy kortársainak többsége tette. Ebből a szemszögből tekintve Rembrandt metszetei a maguk jogán is mesterművei ennek a géniusznak, melyek a témák még szélesebb skáláját ölelik fel, mint jóval közismertebb olajfestményei. – Szünetet tartok, hogy újabb levegőt vegyek. – A metszetek igencsak figyelemre méltóak. Ahogy a Pierpont Morgan Könyvtár is az lesz, amennyiben én fogom betölteni a könyvtárosi pozíciót.

A szemem sarkából észreveszem, hogy Junius összerezzen.

Mr. Morgan alaposan végigmér, és egy hosszú, hosszú pillanatra úgy érzem, tökéletesen átlát rajtam. Aztán megrezzen a bajsza, és a duzzadt, idomtalan orra, valamint vaskos, fekete, lekonyuló bajsza alatt felsejlő mosolya és a tekintetéből áradó magabiztosság valamiképp apámra emlékeztet. A múló hasonlatosság igézetében viszonoznám a mosolyt, ám ekkor hirtelen viharossá válnak Mr. Morgan arcvonásai.

Juniusra pillantok, aki dermedten vár nagybátyja ítéletére. Emlékeztetem rá magam, hogy Junius a szövetségesem – sőt merem mondani, hogy a barátom –, ezért mindennél fontosabb, hogy álláspontja mellé álljak, és kinyilvánítsam véleményünk hasonlóságát.

– Tehát Mr. Morgan meglátásaival egyetértésben azt mondanám, amennyiben Mr. Vanderbilt kollekciójának megvásárlása mellett dönt, az ön birtokában lesz Rembrandt metszeteinek legnagyobb gyűjteménye a világon. Ez így, együttesen, példátlan lehetőséget jelent a tudósok és műgyűjtők számára, hogy a mester stílusának és tehetségének fejlődését tanulmányozhassák. Emellett pedig egyedülálló elismertség és figyelem övezné az ön gyűjteményét. – Ez utóbbi kijelentéseim némiképp vakmerőek. Hisz ez Mr. Morgan magánkönyvtára, és a nyilvánosság előtt mindeddig sosem utalt rá, hogy szándékában állna megnyitni a tudósok előtt. Én azonban úgy kísérlek meg rámutatni a lehetőségekre, hogy egyúttal büszkeségére is apellálok.

Egyetlen hangot hallani a két emelet magas, hatalmas dolgozószobában: az irdatlan nagy, kőpárkányos kandallón álló aranyóra fülsiketítő tiktakolását. De mit jelenthet ez a csend? Elismerést? Vagy – ami valószínűbb – elbizakodottságom feletti haragot? Úgy fogja mindjárt rám zúdítani, ahogy arra az úriemberre, mielőtt beléptem volna ide? Mielőtt azonban túl messzire kalandozhatnának gondolataim, Mr. Morgan ezt süvölti:

– Miből gondolja, hogy magát kéne felvennem magánkönyvtárosomnak az összes többi jelentkezővel szemben, akik legtöbbje idősebb és tapasztaltabb is magánál? Ugyan mit tehetne maga annak érdekében, hogy a Pierpont Morgan Könyvtár párját ritkító legyen?

Közelebb lépek hozzá.

– Örülök, Mr. Morgan, hogy ön is rávilágított, mennyire kirívok a többi jelentkező közül tapasztalat, életkor és – tartok némi hatásszünetet – nem tekintetében. Épp ezek az én és mindenki más tulajdonságai között fennálló különbözőségek azok, amelyek okán tökéletesnek bizonyulhatok a Pierpont Morgan Könyvtár számára. Viszonylag csekélynek ítélhető tapasztalatom szavatolja, hogy nem hozok magammal semmiféle berögzült, elavult szemléletet, amely gátolná a Pierpont Morgan Könyvtárban rejlő lehetőségek kibontakozását. Épp ellenkezőleg, a könyvtárat illető elképzeléseimnek és törekvéseimnek semmi sem szabhat határt. Fiatal korom azt jelenti, hogy korlátlan időt és osztatlan figyelmet szentelhetek önnek és gyűjteményének. A ritka kéziratok és ősnyomtatványok iránti szenvedélyem gondoskodik afelől, hogy semmi se tántoríthasson el attól, hogy megszerezzem mindazon tételeket, melyek igazán páratlanná tehetik az ön gyűjteményét, természetesen a tárgyalások során és a piacot illetően az ön szakértelmére hagyatkozva. Az pedig, hogy nő vagyok, azzal jár, hogy valahányszor belépek egy helyiségbe, mindenki figyelmét magamra vonom, márpedig a Pierpont Morgan Könyvtár pontosan ezt érdemli.

Mr. Morgan bólint egyet.

– No és hogyan varázsolná egyedülállóvá a könyvtáramat? – Ám mielőtt válaszolhatnék, máris ezzel folytatja: – Remélem, célkitűzései között szerepel az is, hogy megszerezze Thomas Malory Le Morte d’Arthurjét William Caxton nyomtatásában. – Úgy sandít rám, mintha arra várna, hogyan reagálok, és bizonyos vagyok benne, hogy elfojtott, önelégült somolygást látok az arcán. – Merthogy nekem az a Caxton kell.

– Kivételesen ritka ősnyomtatványról van szó. A mindössze két példány egyikét jelenti, ha nem tévedek. – Meglepetés ül ki Mr. Morgan arcára. – De minden tőlem telhetőt megtennék, hogy Ön a gyűjteményében tudhassa, amennyiben lehetőségem nyílna rá.

Immár nyilvánvaló a mosolya. A szóban forgó könyvet 1485-ben nyomta a neves nyomdász és kiadótulajdonos, William Caxton – neki tulajdonítják az első nyomdagép behozatalát Angliába. A Le Morte d’Arthur, azaz az Arthur halála című kötet Artúr király és a Kerekasztal lovagjainak s a mitikus Szent Grál felkutatására irányuló, szent küldetésüknek legendáját beszéli el. Ennek a gyakorlatilag elérhetetlen kötetnek a megszerzése jelentené Mr. Morgan számára a szent küldetést?

– Nem mindennapi teremtés maga, Miss Belle da Costa Greene.

Tekintete ismét végigvándorol rajtam, de továbbra is összeszedett maradok.

– Mr. Morgan, ha lehetőséget kapok rá, gondoskodom róla, hogy a könyvtárának ne legyen párja. És magát a Pierpont Morgan Könyvtárat is azzá a műremekké teszem, amely kijár neki.