Szvetelszky Zsuzsanna

BOLDOGAN A MUNKAHELYEN

Önfejlesztés 8-tól 4-ig

Copyright © Szvetelszky Zsuzsanna, 2025

© Central Kiadói Csoport, 2025

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-722-8 (papír)

ISBN 978-963-614-694-8 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben.

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Felelős szerkesztő: Barsi Nikoletta

Korrektor: Havadi Krisztina

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

ELŐSZÓ

Talán e pillanatban nem az álmaid munkahelyén dolgozol, kedves olvasó, de most éppen ott vagy, ahol – még akár hetekig, hónapokig, esetleg évekig is. Megéri tehát kihozni ebből a helyzetből, amit tudsz. Lehet, hogy olyan helyre vágysz, ahol többet keresel, vagy jobban illenek hozzád a feladatok, esetleg könnyebben kijössz a főnökkel vagy a kollégákkal. Ám addig is érdemes ránézni, hogy amíg a jelenlegi munkahelyeden vagy, mire lehet ez jó neked személyesen, vagyis hogyan tudod azt kihasználni a saját fejlődésed, értékeid és elképzeléseid érdekében.

Igaz, sosem tudhatjuk, mit hoz egy munkahely vagy egy megrendelés. Harrison Ford a hetvenes évekig csak kisebb filmszerepeket kapott, de a munkaadói nem voltak megelégedve vele, állítólag olyasmit is mondtak neki, hogy ebben a szakmában soha nem fog boldogulni. Akkoriban már a családjáról is kellett gondoskodnia, elment hát színpadi munkásnak, és kitanulta az ácsszakmát. Ennek köszönhette a változást: George Lucas először bútorokat rendelt tőle, később egyéb tevékenységekkel is megbízta, 1977-ben pedig rá osztotta Han Solo csibészes szerepét az első Csillagok háborúja-filmben.

Jó, lehet, hogy ez túl különleges példa, de nézzünk akkor egy hétköznapit. Lassan két évtizede, hogy egy szép, tavaszi kedden megérkeztünk a kollégáimmal egy több száz dolgozót foglalkoztató céghez, amelynek vezetői arra kértek meg, hogy szakértői csapatunkkal tárjuk fel a közösség kommunikációját – és ne csak a formális, hanem az informális csatornákat is. Elkezdtünk beszélgetni a kollégákkal kis csoportokban és négyszemközt. Már aznap kiderült, ami később egyre nyilvánvalóbb lett: hatalmas különbségek vannak abban, hogy az egyes munkatársak szeretik-e – és mennyire? – a munkájukat, a csapattagjaikat, a vezetőiket, sőt a munkahelyüket. Ez önmagában nem meglepő, hiszen számos kutatás mutat rá arra, hogy miközben az emberek jelentős része problémákkal küzd az aktuális állásában, mégis szeretne tartalmas, értelmes munkát végezni – például a stratégiai és vezetési tanácsadással foglalkozó cégnek, a McKinsey-nek a kutatása szerint a munkatársak több mint 80 százaléka így érez. Ami viszont elgondolkodtatott, hogy néha ugyanazon a részlegen, vagy egy másik esetben ugyanannál a főnöknél, esetleg egyező beosztásban derült ki az eltérő hozzáállás. Mivel azt könnyen meg lehet tudni, hogy valaki miért nem szereti a munkahelyét, ezért kíváncsi lettem, hogy mi állhat a háttérben azoknál, akik viszont szeretik.

A válaszokból színes kép bontakozott ki, és az elmúlt évtizedekben tovább árnyalódott. Ahogy telt az idő, egyre inkább az érdekelt, hogy aki jól érzi magát a munkahelyén, az tesz-e ezért bármit, magyarán: mennyire múlik rajtunk az, hogy a lehető legtöbbet hozzuk ki az aktuális állásunkból? Hiszen időnk igen jelentős részét töltjük „bent”: az irodában, esetleg ügyfélnél vagy más, munkával kapcsolatos helyzetben. Hétköznapjaink világos óráinak zöme telik el ezzel, és sokan úgy érzik, hogy mindez elvesztegett, elpazarolt idő. Számos mémmé vált mondat kering erről az interneten:

– „Elvesztettem a munkakedvemet. Ha megtaláltad, a tiéd lehet. Tartsd meg!”

– „Hogy mit várok a mai munkanaptól? A végét, azt viszont nagyon!”

– „Elmentem ma dolgozni, de nem volt hely a parkolóban, ezek szerint elegen vannak, hazajöttem.”

– „Van bármi, ami idegesíti a munkahelyén? – Ahogy mondja: bármi!”

– „A munkához úgy kell hozzáállni, hogy más is hozzáférhessen.”

Változó, hogy egy ember miért nem érzi jól magát a munkahelyén – és erre számtalan egyéni válasz lehet. A probléma forrása lehet a főnök, egy kolléga, a körülmények, a feladatok vagy akár a saját élethelyzetünk. A választ csak mi magunk találhatjuk meg, és ennek birtokában meg is tervezhetjük a következő lépést, feltéve, ha változtatni szeretnénk a helyzeten. Addig is azonban, amíg ez ki nem derül, nézzük meg, mit érdemes kezdeni a munkahelyünkkel – mire jó, mire használhatjuk, ha már úgyis ott vagyunk. Hiszen az életünknek körülbelül a harmadát ott töltjük.

De ne felejtsük: a munkahely csak egy hely. Talán dolgozol valahol, és lehet, hogy nem ez a hely jelenti számodra a hivatásodat. Most még azonban ott vagy (bár lélekben talán már felmondtál, ami veszélyes állapot), legalább napokig, talán hetekig-hónapokig, akár évekig – érdemes hát kihozni belőle a legtöbbet: ne pazaroljuk ezt a rengeteg időt arra, hogy csupán kedvetlenül kibírjuk.

„Lehetne jobb is” – felelik sokan, amikor az ismerőseik a munkájukról, az állásukról kérdezik őket. Addig is, amíg ez az idő nem jön el, kezdjünk magunkkal valamit – hogy tényleg jobb legyen. És hogy mi mindent tehetünk mi magunk azért, hogy jobban érezzük magunkat a munkahelyünkön? Erre ad válaszokat a könyv.

Az is lehet, hogy éppen átmeneti állapotban vagy: már rájöttél, hogy változtatni szeretnél a munkahelyeddel kapcsolatban, sőt elképzeléseid is vannak arról, hogy mi lenne a jelenleginél ideálisabb helyzet. Ám mire ez előáll, addig hetek, hónapok telnek el. Sok mindent kezdhetünk ezzel az idővel, amíg eljutunk a kívánt állapotba. De addig is viszonyulni kell főnökökhöz, kollégákhoz, feladatokhoz, és nem mindegy, hogyan és főképp hogy mennyire tudatosan töltjük ezt az időt.

Rengeteg könyvet írtak már vezetők számára arról, hogy hogyan bánjanak az alkalmazottaikkal. Ezek főleg arról szólnak, hogy a vezető hogyan tud minél többet (azaz minél jobb teljesítményt) kihozni a beosztottakból. Azonban olyan könyvből, ami a munkatársaknak mutatja be, hogy miként hozzanak ki többet a munkahelyükből (ha már úgyis ott vannak) a saját érdekükben, jóval kevesebb született. Ezek is inkább arról szólnak, hogy hogyan találjon valaki új munkahelyet, hogyan készüljön fel a váltásra: az aktuális élethelyzet optimalizálásáról kevés szó esik.

Pedig fontos lenne. Nincs tökéletes társ, lakóhely vagy kormányzat. Ahogy ideális párkapcsolatból is csak igen kevés van, így ideális munkahelyből is. Divat, sőt szokás leszólni, szidalmazni vagy éppen sóhajtozások közepette elítélni a munkahelyünket. Ez a hozzáállás számos esetben bizonyára jogos, ám károsabb hatással lehet ránk, mint gondolnánk. Nem engedi ugyanis felfedezni a munkahelyen töltött időben rejlő személyes, társas és szakmai lehetőségeket, és mint minden negatív kommunikáció, „lehúz”, vagyis azokat az aspektusokat is eltakarja, amelyek hasznot jelenthetnének, sőt akár örömet is szerezhetnének a számunkra.

A munkáról, a munkahelyekről szóló könyvek nagy része tehát a vezetőket célozza. Ez részben igazságtalanság, hiszen sokkal több beosztott van, mint vezető. E könyvek közül sok az elmúlt évszázadban íródott, miközben a beosztottak tudása, hozzáállása, igénye nagyban megváltozott a munkahellyel kapcsolatban. Napjaink munkatársa már nem úgy tekint a vállalatra, mint egy nyolcvan évvel ezelőtti irodista vagy a 21. század elejének átlagos alkalmazottja. A legnagyobb különbség abban rejlik, hogy a mai munkavállaló tájékozódik, információt gyűjt, alakítja magát, és megvan benne az elhatározás, hogy a környezetét – beleértve a munkahelyét – úgy formálja, ahogyan ő megfelelőnek tartja.

Megváltozott a munkahelyünkhöz való viszonyunk is: az érzelmeink, attitűdjeink, elvárásaink, az értékrendünk, az elkötelezettségünk. Elvis Presley Sixteen Tons (Tizenhat tonna) című feldolgozásának (a dalt Merle Travis írta 1946-ban a kentuckyi bányászok nehéz életéről) van egy különösen híres sora: I owe my soul to the company store, avagy: a lelkem a vállalatot illeti meg. Ma ezt a legtöbben már nem így látjuk. Többet tudunk – olvasunk, hallunk – a lelkünkről, a testünkről, a gondolatainkról és az érzelmeinkről, mindezek fontosabbak számunkra, mint korábban, és nagyobb figyelmet is fordítunk rájuk.

„Keményen dolgoztam, hogy keményen dolgozhassak”

Már nem szeretnénk, hogy a főnökünk, a munkáltatónk igényt tartson a teljes személyiségünkre, vagy arra, hogy korlátlanul rendelkezésre álljunk, az esti órákban vagy a hétvégén, a nyári szabadság alatt is. Megmutatjuk a saját igényeinket, és érvényesíteni szeretnénk azokat. Nem gondoljuk, hogy az önmegvalósítás csak a munkánkra korlátozódhat, mert megtanultuk, hogy van élet a nyolctól négyig tartó sávon túl is. Nem adminisztrált munkaerőnek, hanem izgalmas és értékes embernek tartjuk magunkat, aki egyéniséggel és identitással rendelkezik. Akkor is, ha hazavisszük a halmozódó feladatokat, vagy ha munkaidőben történik valami egy családtagunkkal, amit – betervezett megbeszélés ide vagy oda – rendezni kell. Rugalmasabbak lettünk, de cserébe mi is elvárjuk a rugalmasságot. Hiszen nem mindig számíthatunk a garanciákra: a jutalmakra, az előléptetésre, a nyugdíjra, az egyértelmű és kiszámítható, „normális” karrierútra.

Mindezeket a 21. század átalakítja, elbizonytalanítja. Amire mi, munkavállalók is megváltozott módon reagálunk: a kollektív védelem csökkenéséért cserébe átgondoljuk, felülvizsgáljuk, latolgatjuk a lojalitás, az elkötelezettség és a hűség fogalmait. Nem akarjuk, hogy baleknak nézzenek a családtagjaink és a barátaink, mert megszokásból vagy kényelemből beragadunk egy olyan helyen, ahol rosszul érezzük magunkat, vagy kiszámíthatatlan az egzisztenciánk. Megbecsültségre vágyunk: a munkánk elismerésére, amit értelmesnek, hasznosnak, fontosnak szeretnénk tudni. És arra, hogy ezt a munkát a piac – a szektor – értékelje.

Szerencsésnek mondhatom magam: a bölcsészdiplomám megszerzése után a budapesti The British Councilban (BC) kezdhettem dolgozni. Azért volt ez különleges lehetőség, mert az egyetem szabad közege után nemcsak a munka világának teljesen más ritmusát kellett megszoknom, hanem egy másik, a magyartól igencsak eltérő brit kultúrának a sajátosságaival, különlegességeivel is megismerkedhettem. Őszintén szólva az első hetekben, hónapokban azt sem tudtam, hol áll a fejem. Új folyamat- és feladatrendszer, más kultúra vett körül, ami többek között azt is jelentette, hogy meg kellett tanulnom értelmezni az angol kollégák metakommunikációját, miközben a BC könyvtárában nemcsak magyarok vagy angolok, hanem a Budapesten élő számos más nemzet tagjai is sűrűn megfordultak. Az interkulturális nyitottság a húszas éveim elején alakult ki bennem.

Ennek aztán jó hasznát vettem a későbbiekben. Ugyanis a második gyermekem születése után több mint két évet otthon voltam vele, majd a családunk Németországban, Észak-Rajna-Vesztfáliában töltött öt évet. Igaz, itt is „háztartásbeli” státuszban voltam, azonban már elkezdtem cikkeket küldeni haza napi- és hetilapoknak a német hétköznapok színes témáiról. A kilencvenes évek legvégén pedig – még mindig Németországban, Paderborn városában élve – írtam egy átfogó, több mint kétszáz oldalas monográfiát a pletykáról. A könyv 2002-ben jelent meg, és 2003-ban kaptam egy felkérést az ELTE-ről, hogy tartsak egyetemi szemináriumot A pletyka általános elmélete címmel. Örömmel vállaltam a feladatot, megtisztelőnek tartottam a frissen megjelent anyag oktatásának lehetőségét. Ugyanekkor egy másik lehetőséget is kaptam: egy tanácsadó cég arra kért meg, hogy ügyfelük – egy nagy pénzintézet – számára végezzek pletykakutatást.

És itt kanyarodunk vissza az interkulturális nyitottsághoz: ettől kezdve rengeteg alkalmam adódott, és adódik mind a mai napig, hogy pletykakutatóként kisebb-nagyobb szervezetek rejtett, informális világába tekinthessek be. A japántól a németen és az amerikain át a franciáig, a gyártástól a reklámügynökségig, az energetikától a telekommunikációig számos szektor vállalatát vehettem szemügyre. Mégpedig egy igen speciális szempontból: a vezetők ahhoz adtak nekem mandátumot, hogy feltárjam cégük informális kommunikációját, a rejtett szervezetet, a jéghegynek azt a részét, ami a víz alatt van.

Izgalmas pillanatokban volt részem. Egy irodavezető kora délelőtt a polcán sorakozó iratok mögé rejtett konyakból kínált – ma is emlékszem, azzal a mondattal hárítottam, hogy „autóval vagyunk”, holott nem is én vezettem, hanem a munkatársam. Egy gyárban azt mesélte el nekem a nagyfőnök helyettese, hogy a minőség-ellenőrzés a kereslettől függ: néha a „bűnös darabokat” (a nem teljesen hibátlan termékeket) is elfogadják, hogy meglegyen a mennyiség. Maguk között egyébként egyszerűen csak rechecknek hívták a folyamatot. Nem egy szervezetben hallottam arról, hogy ha egy csapatban valakinek egészségügyi vagy magánéleti problémája volt – de máskülönben mindig odatette magát a közösség érdekében –, akkor a többiek összefogtak, és egy ideig levettek a válláról néhány feladatot, amíg nem rendeződött a helyzete. És fordítva: arról is több helyen panaszkodtak nekem, hogy a főnök „kis kedvencei” bármit megtehetnek, a számonkérés és a büntetés az ő esetükben fel sem merül.

Egyszer beléptem egy vállalat hatalmas üvegfalakkal körbevett előterébe (skandináv cég volt), és hirtelen az a benyomásom támadt, hogy valaki pont most fejezhetett be egy remek viccet, mert mindenki mosolygott. Aznap voltam ott első alkalommal, aztán ahogy a közös munka során teltek a napok, hetek, rá kellett jönnöm: ez egy ilyen közösség – az átlagnál sokkal pozitívabbak, és sokkal többet mosolyognak.

Egy másik cégnél arról meséltek a munkatársak, hogyan támogatják a kolléganőjüket. Andrea a harmincas évei elején járt, két kisgyereke volt – a család rengeteg hitelt vett fel, hogy „beindulhassanak”, ám a férj váratlanul otthagyta őket. Andrea egyik pillanatról a másikra lett családfenntartó, ám a fizetése maradt a régi (amúgy is titkolta a helyzetét). Amikor a csoportja megtudta, milyen nehéz szituációban van, eldöntötték, hogy összedobják a gyerekek iskolai étkeztetésének költségét. Hónapokon át ment ez – mígnem az igazgató is tudomást szerzett a helyzetről, és úgy döntött, a munkahely fogja támogatni Andreát ennek a kiadásnak a finanszírozásában.

A nagyvárosi tervezőiroda fiatal, friss diplomás alkalmazottai arról vallottak, hogy mennyire rosszul érzik magukat a monoton és (ahogy ők fogalmaztak) egybites feladatoktól, amiket a vezetőjüktől kaptak – és arról is, hogyan segítenek egymásnak is állást keresni, hogyan támogatja egyik a másikat a váltásban.

Hosszan sorolhatnám a példákat: a lényeg, hogy az átlagnál jóval több munkahelyre nyílott alkalmam betekinteni, mégpedig egész komoly mélységben. Az első számú vezetőtől a létra vagy piramis alján dolgozó beosztottakig számos véleményt, beszámolót hallottam. Egybevágó és ellentmondó, túlzó és reális véleményeket, jó és rossz – és közepes – cégekről, szeretett és gyűlölt – és közömbös – munkahelyekről.

Mindeközben nekem is volt néhány munkaadóm. Több egyetemen tanítottam, kutatóintézetekben, valamint tanácsadó cégek számára dolgoztam, és van saját vállalkozásom. Jó néhány oldalát látom annak, hogy miként tekint a munkahelyére az ott dolgozó ember, és hogy miképpen tudja kihozni a legtöbbet ebből, hogyan hasznosíthatja az ott töltött időt a saját érdekében is.

Nem a munkáról szól tehát ez a könyv, hanem a munkahelyről. A helyről, amit érdemes időnként friss szemmel felfedezni, és megtalálni benne, hogy mennyi mindenre alkalmas mint élettér. Ahol egyesek tudnak barátkozni, fejlődni, mások szeretni, tanulni, különböző készségeket gyakorolni, sőt némelyek extrém esetekben akár pihenni is.

Sokan nem szeretik a helyet, ahova nap mint nap bejárnak: az épületet, a főnököt, a kollégákat, a teendőiket. Vagy azt, hogy nem tölthetnek több időt otthon. Vagy mert úgy gondolják, hogy ha nem utálnák a feladataikat, akkor strébernek vagy megalkuvónak látnák őket az ismerőseik, akik sokat beszélnek arról, hogy ők mennyire gyűlölik a munkájukat.

Egy kollégámmal rendszeresen együtt dolgozunk vállalati képzéseken, vezetőfejlesztéseken, és gyakran volt tanúja annak, amikor a kérdezéstechnika, a metakommunikáció vagy más témák mentén a résztvevőkkel dolgozom. Nemrég, amikor egy külföldi megbízatásunkról hazafelé autóztunk, elmesélte, hogy néha otthon a családtagjaival, vagy a barátai körében is „alkalmazza”, amiket a képzéseken hall tőlem. Elgondolkodtam ezen. Fordult már elő, hogy hétvégi, baráti heves vitában a másik indulatos érveire azzal a mondattal feleltem, hogy „tudomásul vettem”, az illető pedig gúnyosan visszaszólt, hogy ez a válasz bizonyára valami kommunikációs technika, amivel ki akarok bújni a helyzetből.

Nem erről van szó. Inkább olyan megoldást keresek, amivel a befagyott (vagy beégett) szituációt kimozdíthatom, átkeretezhetem, előrelendíthetem. Abban igaza van a vitázónak, hogy ehhez időnként merítek a tudásból, amit az elmúlt évtizedekben a szervezetpszichológia vagy a kommunikációelmélet felhalmozott. Nem látom be, hogy miért lenne baj, ha olyan eszközhöz nyúlok, amely támogatja a patthelyzet felszámolását, a hangulat javítását, a probléma megoldását.

A könyv célja, hogy bemutassa azokat a hozzáállásokat és megküzdési módokat, amelyekkel a munkahelyen töltött napi (körülbelül) nyolc óra sokféle potenciálja kiaknázható. Leírja a munkahely azon rejtett ismérveit, amelyeket nem tudatosítunk, holott a társas lét különböző szempontjaiként, a munka és a magánélet kölcsönhatásaként vagy akár az önismeret és az egyéni fejlődés lehetőségeként jelen vannak az életünkben.

Már a könyv megírásának vége felé jártam, amikor egy ízben nem ért rá a fodrászom, aki hosszú évek óta vágta a hajam, és máshoz kellett mennem. Az új fodrász, ahogy ez lenni szokott az ilyen helyzetekben, csevegni kezdett, és megkérdezte, mivel foglalkozom. Hirtelen arra gondoltam, tesztelem a könyv ötletét: arról írok, mondtam neki, hogy miképpen használhatjuk ki a munkahelyünket. A lány megrökönyödött, meg is állt a kezében az olló.

– Arról – kérdezte –, hogy hogyan pazaroljam a főnök szalonjában a sampont meg a balzsamot? Vagy hogyan folyassam a kelleténél jobban a meleg vizet?

A válasz természetesen nem. Nem arról szól a könyv, hogyan ártsunk azoknak, akikkel esetleg elégedetlenek vagyunk, hanem hogy mit kezdjünk azokkal a helyzetekkel, amelyekkel kapcsolatban ugyan vannak kifogásaink, azonban tudjuk, hogy egy ideig még ott kell lennünk bennük.

A munkát vagy a munkahelyet gyűlölni részben energiapazarlás, részben negatív, önemésztő, gyakran toxikus hozzáállás. Lehet, hogy már csak egy hónapot vagy egy évet fogsz a jelenlegi munkahelyeden dolgozni, ám nincs okod arra, hogy ezt a drága időt ilyesmire fecséreld. Hiszen a saját javadra is fordíthatod, mégpedig többféleképpen.

BEVEZETŐ

„A munkaidő a nap azon része, amikor ránk van bízva, hogy változtassunk a világon. Használjuk ki jól.”

SIMON SINEK amerikai üzleti gondolkodó, szerző

Bárhol és bármit dolgozzunk is, rajtunk múlik, hogy négy konkrét dolog kapcsán megteszünk-e mindent annak érdekében, hogy kihasználjuk a munkahelyünk nyújtotta lehetőségeket. Ez a négy dolog: az önismeret, a társas kapcsolatok, a fejlődés és a változás. A könyv azt mutatja be, hogyan lehet ebben a négy témában minél alaposabban élni a munkahelyünk nyújtotta lehetőségekkel, magyarán: kihasználva azokat.

ÖNISMERET

„Lehetsz más, mint aki voltál, de nem menekülhetsz önmagad elől.”

Csillagok háborúja II. rész: A klónok támadása (2002)

Életünk során folyamatosan változunk – és az új helyzetek gyakran személyiségünk addig ismeretlen vagy kevéssé ismert oldalaival szembesítenek. Ez a folyamat tehát dinamikus, vagyis az önismeret sem lehet statikus, kipipált. Azoknál sem, akik úgy gondolják, hogy eleget tudnak magukról, nincs szükségük önismeretre, vagy nincs rá idejük. Esetleg azt az ellenvetést fogalmazzák meg, hogy az önismeret homályos és képlékeny dolog, nem tudják, hogyan fogjanak hozzá az elmélyítéséhez.

Ehhez remek könyvek, kurzusok és kiváló szakemberek is rendelkezésünkre állnak, de kezdhetjük akár a neten elérhető tesztek töltögetésével is. Azonban vétek lenne lemondani arról az önismereti kincsesbányáról, amit a különböző helyzetekkel a munkahelyünk biztosít a számunkra. Reflektálhatunk bizonyos képességeinkre, tulajdonságainkra, tudatosíthatjuk érzelmeinket, gondolatainkat. A kollégáink életstílusának megismerése segíthet a sajátunk alakításában. Mindig imponált az egyik volt főnököm, Sándor óraműpontossága, mert ez a hozzáállás összhangban van a személyiségemmel.

Még ennél nagyobb harmóniát is el tudtam érni, amikor megfigyeltem Anikót, az adminisztrátort, aki általában korábban jött, hogy legyen ideje „megérkezni”, belerázódni, áthangolódni: pontosan erre van szükségem nekem is. Sokszor idegesített, ha nem éreztem elég felkészültnek magam. Egy referenstől tanultam meg hosszú évekkel ezelőtt, hogy el kell fogadnom: megtettem, amit tudtam.

Nem értettem, mi a bajom Áronnal, a népszerű projektmenedzserrel – amíg rá nem jöttem, hogy a kedvessége csupán máz, ami manipulációt rejt. Megfigyeltem, hogy a képmutatása zavarta össze az érzéseimet, mert szeretem, ha minden az, ami.

A 2010-es évek elejéig inkább projektekben dolgoztam, és kevesebbet tanítottam, de mindig örültem az alkalmaknak, ha előadást tarthattam. A 2010-es évek elejétől kezdtem többet oktatni egyetemen, és ekkor ébredtem rá, mennyire szeretem a tanítást – talán azért is, mert jólesnek a hallgatók visszajelzései. Eközben figyelem azokat a munkatársaimat, akik a kutatást, a projekteket és az oktatást úgy tudják összeegyeztetni az életükben, hogy egyensúly jöjjön létre. Nem minden módszert tudok lemásolni, de rendszeresen szembejönnek olyan tapasztalatok, amelyek megélése után rájövök: ezek is az én utam részei, a hatásuk nélkül valószínűleg ma kevésbé lennék elégedett.

Társas kapcsolatok

„Eszembe jutott egy régi vicc. Elmegy a fószer a pszichológushoz: »Doki, a fivérem megőrült! Azt képzeli önmagáról, hogy csirke!« Mire a doki: »Miért nem hozza be?« Erre a fószer: »Behoznám, de szükségem van a tojásokra.« Nos, azt hiszem, mostanában valahogy így vélekedek a kapcsolatokról. Teljesen irracionálisak és őrültek és abszurdak, de folytatnunk kell őket, mert legtöbbünknek szüksége van a tojásokra.”

Annie Hall (1977)

A második lehetőség a társas viszonyok kialakításának, fenntartásának és kezelésének gyakorlása. Egy munkahelyen több tucat vagy még annál is több emberrel kerülünk kapcsolatba, ez pedig alkalmat ad arra, hogy kipróbáljuk és gyakoroljuk az egyes viszonyok adta lehetőségeket. Sokkal kisebb kockázat mellett tehetjük ezt, mint a magánéletünkben, nem beszélve arról, hogy a munka és a magánélet jóval kevésbé szétválasztható, mint ahogy elsőre gondolnánk. A munkahelyeken is születnek barátságok, szerelmek, sőt házasságok is, alakulnak játszmák, konfliktusok, létrejönnek elhúzódó problémák, elhangzanak passzív-agresszív megjegyzések a nyomtató mellett. Ennek a társas dzsungelnek a megélése és kezelése értékes tapasztalatot és fejlődési lehetőséget jelent, amelynek gyümölcse a magánéletben is kamatoztatható.

Minden munkatársunknak (akiket nem mi választottunk, de a sors meg a HR mégis mellénk rakta őket) van magánélete is. Talán családos, esetleg egyedül él, épp válik vagy szakított valakivel, netán esküvő előtt áll, vagy pedig keresi az igazit. Magánéleti helyzetének vonatkozásában hasonlíthat ránk, és különbözhet is tőlünk – mindkét vonal gazdag tapasztalatszerzést jelent: másodkézből. „Te kit hívtál meg a gyerek ballagására?” „Mit veszel fel a randira?” „Hova mentek nyaralni, ha feleannyi pénz van rá, mint tavaly?” Megannyi fontos kérdés, amire a munkahelyen vannak válaszok – csak kérdezni és figyelni kell, mint egy alternatív TEDx-en.

Sok munkahely képzéseket is biztosít a problémák megoldásához, és az itt tanultakból rengeteg elem alkalmazható a magánéletünkben is. A bent megfigyelt kapcsolati folyamatok sokat segítenek a magánéleti stratégiák fejlesztésében, néha egyenesen konkrét megoldást nyújtanak. Bizonyos értelemben egyfajta főpróbára kapunk lehetőséget: ha a főnöknek merek ellentmondani, akkor az apósomnak is sikerül majd. Tudatosíthatjuk, hogyan hatunk másokra, hogyan érhetünk el változást az egyes helyzetekben, folyamatokban. Ez társas tanulás, csak épp nem egy pszichodrámaszakkörön, hanem az open office negyedik asztalsorán. Elmélyíthetjük meglévő kommunikációs képességeinket, és újakat szerezhetünk, szert tehetünk a reziliencia (szuperképesség, amit úgy hívnak: túlélem, és még mosolygok is hozzá) kincset érő tudására. Mivel pedig a munkahely bizonyos mértékben leképezi a minket körülvevő társadalmat, alkalmunk nyílik megismerni a nálunk idősebbek vagy fiatalabbak világképét, ami aztán az „irodán túli”, generációk közötti kapcsolódásokban is támogat bennünket.

Nem beszélve a kapcsolódások szórakoztató jellegéről: vicceket hallunk, belső képzést szerveznek, alakul egy céges kosárlabdacsapat, van nyílt nap, és lesz csapatépítő, a főnöknek jók a sztorijai, viszont minden nyakkendője bizarr, és ezért lehet mosolyogni a háta mögött. Tartozunk valahova – a munkahely ezt is jelenti. Közösségi értelemben is, de nem ritkán a vállalat brandje miatt nő a saját megbecsültségünk a barátaink, ismerőseink körében. Ha pedig megtaláltuk azt a helyet, ahol a hivatásunkat gyakorolhatjuk, ahol minden napunkban megjelenik a purpose, ahol a saját küldetésünk megegyezik a szervezetével, az rendkívüli értéket jelent nemcsak rövid vagy közép-, hanem hosszú távon is.

Fejlődés

„A te történeted talán nem kezdődik túl vidáman, de nem ettől vagy az, aki vagy, hanem a történet folytatásától, hogy kivé akarsz válni.”

Kung Fu Panda (2008)

Még nem dolgoztam olyan helyen, ahol ne tanultam volna valamit. A legtöbb ember számára perspektíva nyílik a fejlődésre társak között, a folyamatos információcserében, ahol újabb és újabb impulzusok jönnek. Közvetlen segítséget kapunk ahhoz, hogy tájékozódjunk a világ trendjeit illetően a szakmánkra vonatkozólag. Mint egy élő Wikipédia, csak nincs szerkesztve (és nincs figyelmeztetés a „nem megbízható forrás” feliratra). Lehet mentorálni és mentoráltnak lenni, vagyis tanulni és tanítani, ami alapképesség a lifelong learning értékét hangsúlyozó világunkban. Kihívásokat kaphatunk, melyek megint csak a fejlődésünket segítik elő.

Régen a tudás szent helyeken, egyetemeken, könyvtárakban, kutatóintézetekben sűrűsödött és formálódott. Ma a tudás helye decentralizálódott és demokratizálódott: a cégeknél is folyamatosan kell fejlődni, a technológiák is gyorsulnak. Ma sokkal inkább kis falatokban, modularizáltan, testreszabottan, on the job (menet közbeni) tanulással szerezzük meg a tudást.

Ám nemcsak a szakmai trendeket monitorozhatjuk a munkahelyen, de a teakonyhában vagy az ebédszünetben gasztrovonalon is új információkat kaphatunk, amelyek aztán megjelenhetnek családi, karácsonyi vagy húsvéti fogásainkban, akár egy vasárnapi ebédben. Kollégáink öltözködése tájékoztat a divatról, a megjelenés olyan lehetőségeiről, amelyek magunktól talán nem jutnának az eszünkbe. Idetartozik a lakberendezés világa is, amihez akár maga a munka tere is adhat tippeket, de tanácsot is kérhetünk (és adhatunk) a többiek költözése, lakásfelújítása, építkezése kapcsán. A munkahely és életmód kategóriában az egészség fogalma is ott van, hiszen könnyebb együtt leszokni ártalmas dolgokról (például a korlátlan édességfogyasztásról), vagy rákapni egészséges szokásokra, például együtt futni (vagy csak ugyanazt az alkalmazást használni a futáshoz).

Évtizedek óta folyik a csapból a munka-magánélet egyensúly (a Szent Grál, amiről mindenki beszél, de senki nem látta) témájának pró és kontra érvekkel zajló részletezése. Bár a könyv nem erre a felvetésre helyezi a hangsúlyt, de nem is kerüli meg. Inkább úgy jellemezhetjük a megközelítést, hogy ahogy létezik munkaterápia, úgy joggal beszélhetnénk munkahely-terápiáról is. Hiszen ne tagadjuk: van, aki bemenekül az irodába idős, zsémbes szülei, esetleg hiperaktív párja elől, más pedig megpihen, néhány órára eltávolodva (amúgy forrón szeretett) kisgyermekei intenzív csivitelésétől. Megint másnak arra ad alkalmat a munkahely, hogy kicsinosítsa magát, és megélje a melegítő vagy otthonka nélküli lét számára kedves pillanatait.

Változás

„A változás természetes […], és biztos, hogy befolyásolható. Csak rajtunk múlik, hogy milyen irányba.”

L’ecsó (2007)

A változás arca sokféle. Okozhatja külső vagy belső hatás is: például átalakul a cég piaci szerepe, vagy fejlődik a saját hozzáállásunk, motivációnk. Lehet kiszámítható: tavasszal élvezzük, hogy jobb bejárni, mint télen volt, de tudjuk, hogy ősszel megint jön majd az eső… Vagy kiszámíthatatlan: üzleti döntés miatt nem kerül piacra a termék, aminek a marketingjén hónapokig dolgoztunk. Néha örülünk neki – ha, mondjuk, szebb, kényelmesebb irodát kapunk. Máskor félünk tőle – mert például lecserélik a vezetőnket, és a leendő főnökről az a hír járja, hogy nem könnyű ember. Van, hogy mi irányítjuk: amikor felosztjuk az új feladatot a kollégáinkkal egymás közt. Máskor pedig csak várjuk és elfogadjuk a teendőkre vonatkozó utasításokat.

Mindig van változás. Ám ha a kedves mosolyú recepciós hölgy megy szülési szabadságra, az más, mint amikor bevezetik, hogy holnaptól két új további platformon kell rögzíteni a munkamenetünket, bővített adminisztrációval.

A többség tart a változástól, sőt ellenáll. Kockázatosnak tartja, és a kockázatot még túl is becsüli (hiszen sokszor nem könnyű pontos jóslatot tenni – ebből aztán bizonytalanság fakad), ami stresszt okoz, emiatt az emberek jelentős része szeretné, ha maradna minden a régiben. Nem is beszélve a negatív tapasztalatokról: mindenki látott már rosszul időzített átszervezést. Van, akinek a változás hírére összeugrik a gyomra („Miért pont én?”), mert ez azt jelentheti számára, hogy most valamit helytelenül csinál. Vagy megfeszül a válla („Ez az új szoftver iszonyúan bonyolult, nem fogom tudni megtanulni az előírt két hét alatt”), mert a régit már megszokta, meg is szerette – nehéz lesz nélküle. És nincs kizárva, hogy – mint a múltkor is – egy hét múlva a vezetők bejelentik, hogy vissza kell térni a régi szoftverhez.

Pedig a változtatás nem hibáztatás. Ritkán gondolunk arra, hogy változás nélkül bizony stagnálunk. És minél tovább tart a stagnálás, annál jobban le- és elmaradunk másoktól. Holott a változáshoz való alkalmazkodás képessége az életünk legtöbb területén hozza majd a gyümölcseit. Ez a tudás nem egyik napról a másikra alakul ki, a munkahelyünkön viszont bőven adódik alkalom a gyakorlására. Olyannyira, hogy aktiválódva akár mi magunk mehetünk elébe a kihívásoknak.

A könyv kinyitja a munkahelyek rejtett világát, és arra biztat, ha már bejársz valahova dolgozni, minél jobban aknázd ki a helyzetben rejlő potenciált.

MIT KELL MEGVÁLTOZTATNI?

Bár a munkakörülmények kétségtelenül befolyásolják a hangulatot, mi viszont befolyásolhatjuk a saját reakcióinkat, érzéseinket, viselkedésünket, és ezzel javíthatunk a helyzeten. Ezt illusztrálja Tom Sawyer híres kerítésmeszelő története Mark Twain regényének második fejezetéből.

Szombat reggelre virradt […]. Virágban álltak az akácok, és illatuk megtöltötte a levegőt. […]

Ekkor megjelent a színen Tom. Vödör meszet és hosszú nyelű meszelőt cipelt magával. Végignézett a kerítésen, és mélységes bánat szállta meg lelkét. A természet ragyogó vidámsága egyszerre elröppent. A kerítés vagy harminc méter hosszú és majdnem három méter magas volt.

Tom úgy érezte, hogy az élet reménytelen, súlyos teher. Sóhajtva mártotta meszelőjét a vödörbe, végighúzta a kerítés tetején, néhányszor megismételte ezt a műveletet, majd összehasonlította ezt a jelentéktelen fehér felületet a végtelen, messze nyúló kerítéssel, és elerőtlenedve leült egy fatörzsre. […]

Eszébe jutott minden aznapra tervezett játék, móka, és bánata csak növekedett. Tudta, hogy minden pillanatban itt lehetnek a fiúk, mennek kirándulni, csatangolni, és mindenféle viccet fognak csinálni vele, mert neki dolgoznia kell. Az a gondolat, hogy kinevetik, úgy égette, mint a tűz. Zsebéből előkaparta „földi javait”: szögeket, golyókat, drótot, madzagot, bár tudta, hogy értük legfeljebb csak valami másfajta munkát vehetne… […] Egyszer csak ebben a sötét és reménytelen pillanatban ragyogó ötlete támadt. Újra felvette a meszelőt, és csendesen nekilátott a munkának.

Már fel is tűnt ekkor Ben Rogers, az éppen, akinek gúnyolódásától leginkább tartott. Vígan ugrált feléje, annak jeléül, hogy szíve gondtalan, és büszke várakozás feszíti. Almát evett, s melléje időnként dallamosan felüvöltött. Üvöltését mély hangú búgással váltogatta: gőzhajót játszott. […]

Tom nyugodtan meszelt tovább. Tudomást sem vett a gőzösről. Ben egy pillanatra csodálkozva nézte, majd megszólalt:

– Kitoltak veled, mi?

Semmi válasz. Tom műértő szemmel vizsgálta az utolsó ecsetvonásokat, gyöngéd kézzel még egyszer végigsuhant rajta a meszelővel, és az eredményt ugyanolyan szakértelemmel vizsgálta. Ben melléje szegődött. Tomnak folyt a nyála az alma láttára, de hősiesen kitartott munkája mellett.

– Kaptál jó munkát. Hogy ízlik, mi? – szólt újra Ben.

– Te vagy, Ben? Észre sem vettelek.

– Megyek fürdeni, nem jössz? Persze, majd elfelejtettem, te inkább dolgozol! Ugye?

Tom egy darabig szótlanul nézte.

– Mondd: mit értesz tulajdonképpen munka alatt? – kérdezte végre.

– Ezt a meszelést például.

Tom bemártotta a meszelőt, és közömbösen felelte:

– Lehet, de az is lehet, hogy a meszelés nem munka. Egy biztos, nekem tetszik.

– A végén még bebeszélnéd nekem, hogy szívesen dolgozol.

Tom csak meszelt szakadatlanul.

– Mi az, hogy szívesen! Csak azt mondd meg, miért ne csinálnám szívesen? Azt hiszed, mindennap meszelhetek kerítést?

Ez persze mindjárt más színben tüntette fel a dolgot.

Ben abbahagyta az almarágást. Tom nagy lendülettel húzta végig a meszelőt a kerítésen, föl-le, föl-le, hátralépett, hogy lássa az eredményt, itt-ott kiigazította munkáját, majd újra megnézte az összhatást. Ben percről percre nagyobb érdeklődést árult el, mind jobban figyelt, és egészen belemerült a munka szemlélésébe. Egyszer csak megszólalt:

– Tom, hadd meszeljek egy kicsit.

Tom egy pillanatra habozott, már-már beleegyezett, de hirtelen megváltoztatta véleményét.

– Sajnálom, Ben, nem tehetem. Tudod, Polly néni szörnyen kényes erre a kerítésre. Hát még itt az utcán. Még ha a kertre nézne, nem szólnék semmit, és neki se lenne kifogása ellene. De igazán nagyon kényes erre a kerítésre, igen szépen kell kimeszelni, és fogadjunk, hogy ezer meg ezer, kétezer fiú közt sincs egyetlenegy se, aki annak rendje-módja szerint megcsinálná!

– Nem igaz, eressz engem, hadd próbáljam meg. Csak egy kicsit eressz! Én biztos hagynálak meszelni. Na, eressz, Tom!

– Isten bizony, szívesen engednélek, Ben, de Polly néni nem hagyná. Jim is akart meszelni meg Sid is, de Polly néni nem engedte őket se. Látod, Ben, enyém a felelősség! Képzeld, ha akármi történne meszelés közben.

– Marhaság! Úgy fogok vigyázni, mintha te meszelnél. De add már ide, hadd próbáljam meg! Ne, itt van a fél almám is!

– Hát… nesze! De nem, Ben, inkább nem. Félek…

– Ugyan, itt az egész alma!

Tom keserű pofával adta át a meszelőt, de szíve vidám volt. És mialatt a kiérdemesült Big Missouri gőzös a forró napon arca verejtékével dolgozott, a volt meszelőművész a közeli árnyékban egy hordón pihent, lábát a levegőbe lógatta, almáját rágta, és azon tűnődött, hogy keríthetné hálójába a többi ártatlant. Mert áldozatokban nem volt hiány. Egész sereg gyerek jött, hogy Tom munkáján mulasson, és ott maradt… meszelni.

Mikorára Ben megunta volna a munkát, Tom már „elcserélte” a következő részletmeszelést egy tűrhető állapotban levő papírsárkányért Billy Fisherrel, utána Johnny Miller következett, aki a ráeső részt egy döglött patkányért vette meg, amely egy hosszú madzagra volt kötve, hogy körbe lehessen forgatni.

Így ment ez órákon át, és mire a délután vége felé járt, Tom, aki még reggel földhözragadt szegény fiú volt, valósággal dúskált a „kincsekben”.1

Ehhez arra volt szükség, hogy a fiú átkeretezze a helyzetet. Vagyis bevetett egy hasznos pszichológiai eszközt, amely segít megváltoztatni, hogyan látunk egy adott helyzetet, így az pozitívabb fényben tűnhet fel. A reframing, az átkeretezés technikája nem agysebészet – de nem is a bölcsek köve. Nem válthatjuk meg vele a világot, de a saját aktuális helyzetünk számos részletét szemlélhetjük más, tágabb perspektívából is. A pozitív hozzáállással megláthatjuk a szituáció tanulságos aspektusait. Lehet, hogy egy projekt nem úgy sikerül, ahogy terveztük, de hasznos készségeket és tapasztalatokat szereztünk a folyamat során. Például azt, hogy menet közben érdemes újraértékelni, és szükség esetén kisebb, elérhetőbb részcélokat kitűzni – ezzel megmarad az élményünk, hogy mégiscsak haladunk. A probléma nem mindig akadály, hanem lehet kihívás is, ami motivál a megoldás keresésében, és csökkenti a tehetetlenség vagy az elkeseredettség érzését. Másokat is megkérdezhetünk: hátha segítenek másképp gondolkodni az adott nehézségről. Azt se hagyjuk figyelmen kívül, hogy ez a helyzet mindössze egyetlen része a nagyobb képnek, ha úgy tetszik, egy lépcsőfok a pályánkon, amiből tanulhatunk is a jövőre nézve. Az átkeretezés a megfelelő érzelmi távolság megtartásában is segít, így a düh vagy a kétségbeesés nem fogja elhomályosítani a racionális gondolkodásunkat. Nem azt mondom ezzel, hogy nyomjuk el az érzelmeinket: ismerjük el őket, és tudatosítsuk, hogy az objektivitásra is szükség van.