Írta: Abbi Glines

A mű eredeti címe: Hold On Tight

Fordította: Sárossy-Beck Anita

Szerkesztő: Vangel Márk

Nyelvi korrektor: Szaszkó Gabriella

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Abbi Glines

© Sárossy-Beck Anita

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: Debreczeni Kinga (vintezis creative studio)

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 499 546 3 (epub), kiadói kód: MX-1593e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Generál Nyomda Kft., felelős vezető: Hunya Ágnes

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Édesanyámnak, Beckynek.
Gyerekkorom óta támogattad azt a szokásomat,
hogy bonyolult történeteket mesélek.
Köszönöm, hogy bátorítottál és megvalósíthattam az álmaimat.
Szeretlek.

Prológus

Blythe

– Nyisd szélesebbre – lihegte Dustin a fülembe, miközben bal térdemet a kocsija hátsó üléséhez nyomta. Azt hittem, eddigre már megszoktuk, mit-hogyan, de ő időnként még akart valami újat. Nekem pedig alkalmazkodnom kellett. De most valahogy nehezemre esett fejben is ott lenni.

Eleinte fájt egy kicsit. Mostanra csak kényelmetlen lett. De mivel szerettem Dustint és ő akarta a szexet, hát megadtam neki. Ami azzal járt, hogy hetente néhány éjjel erősen belecsípett a mellbimbómba, aztán elvégezte a dolgát, és már vége is volt. A közelsége kárpótolt mindenért. Az utóbbi időben úgy éreztem, annyira eltávolodtunk, hogy ez segített megnyugodni. Amikor így együtt voltunk, úgy éreztem, minden rendben van.

– Így akarod? – kérdeztem, és feljebb húztam a lábam a hátsó ülés támláján.

– Igen, bébi, igen. Pontosan így. Olyan fenségesen szűk vagy. Szinte lehetetlen beléd hatolni.

Ebben egyet értettünk. És pontosan ezért éreztem annyira kellemetlennek az egészet. Biztosan van valami, amitől könnyebben belém csúszhatna. De mivel erről soha nem beszélt, én sem kérdeztem.

– Ahhh, igeeen… Úristen, bébi, annyira jó! Ahhhh! – Hirtelen hangosan felkiáltott, a fejét hevesen hátravetette, és a szemei elhomályosultak.

Ez annyit jelentett, hogy végzett. Készen volt. Hála a jó égnek!

Miután leszállt rólam, gyorsan feljebb toltam magam, nehogy egy második kört is követeljen. Olyan érzés volt, mintha spárgáznom kellett volna. Semmi kedvem nem volt egy második körhöz.

– Ugye, tudod, hogy egyszer elveszlek majd feleségül? – kérdezte Dustin, miközben segített megigazítani a szoknyámat, és kezembe nyomta a bugyimat.

Soha nem beszéltem neki arról, mennyire elbizonytalanít, hogy állandóan szexelünk, de Dustin nagyon jól ismert. Egész életemben ő volt a legjobb barátom, és amikor a kapcsolatunk elmélyült és több lett, mint barátság, senki nem lepődött meg rajta.

Gyerekkorom óta szerettem Dustin Falcót, ezért teljesen egyértelmű volt, hogy ide jutunk még akkor is, ha egyáltalán nem voltam biztos benne, hogy ezt akarom. Az utóbbi két évben nagyon megváltozott a kapcsolatunk.

Vagy talán csak Dustin változott meg nagyon az elmúlt két évben.

Előfordult, hogy nem is ismertem fel benne a régi Dusint. A srácot az utca túloldaláról, aki egykor az én megbízható és lezser barátom volt, akit mindig úgy imádtam. Dustin azóta rekorder kosaras sztár lett, aki már az érettségi előtt is több egyetemtől kapott ajánlatot. A lányok mind áhítoztak utána, a fiúk meg vele akartak barátkozni. Ő pedig sütkérezett ebben a figyelemben. Pontosan tudta, hogy mennyire különleges, és soha nem is próbálta tagadni.

De én mégis szerettem. Éppen ezért fogadtam el ezt a változást. Legalábbis mindent igyekeztem megtenni érte. Még akkor is, ha ez azzal járt, hogy csak akkor szánt időt rám, amikor szexelni akart. Az idő többi részében el volt foglalva a kosárlabdával – meg inni járt a barátaival, amit én soha nem akartam. Meghúztam a határt ott, hogy bulizni járjak vele. Eleinte egyszer-kétszer elkísértem, de Dustin annyira leitta magát, hogy mindig egyedül kellett hazajönnöm. Ha pedig nem értem haza a beígért időre, a szüleim szobafogságra ítéltek harmincéves koromig.

A szüleim bíztak Dustinban, de fogalmuk se volt arról, hogy ki is ő valójában. Soha nem egyeztek volna bele, hogy bulizni járjunk. Esténként én voltam az, akinek mindig mindenkinél korábban haza kellett érnie. Dusint ez borzasztóan zavarta, de folyton bizonygatta, hogy nála ez rendben van, és megoldjuk valahogy.

– Most megint nem szólsz semmit, bébi. Ez azt jelenti, hogy zavar valami. Már megint mi rosszat tettem? – kérdezte Dustin, miközben felhúztam magamra a bugyit.

– Semmit. Csak elgondolkoztam. Nem vagyok mérges – nyugtattam meg. Mert mindig ezt csináltam: gondoskodtam róla, hogy Dustin boldog legyen és szabad.

Most odahajolt hozzám, és megérintette az arcomat. A szemében csillogó gyöngédség emlékeztetett arra a fiúra, akibe évekkel ezelőtt beleszerettem.

– Te vagy a mindenem, Sienna Roy. Az egyetlenem. Ugye, tudod?

Bólintottam. Az első csókunk óta mondogatta ezt. Az első csók óta, ami azon az estén történt, amikor Dustin idősebb fivére, Dewayne felfigyelt rám. De nem az a fajta figyelem volt. Nem olyan, amit a korabeli lányok iránt tanúsított. Dewayne akkor épp az érettségi előtt állt a középiskolában. Gyakorlatilag ők irányították az iskolát a barátaival. Mintha az övék lett volna az egész suli, hangadók voltak és menők.

Az iskola első napján Dustin otthagyott, hogy együtt lógjon a kosarasokkal, és az idősebbekkel, akik nagyon be akarták vonni őt a csapatba. Én az a fajta lány voltam, akit a szülei soha nem engedtek el sehova, ezért nem ismertem senkit. Dewayne viszont aznap megkeresett a folyosón. És amikor először ebédeltem abban a hatalmas ebédlőben, Dustin a barátaival ült együtt, és engem nem hívott oda. Nagyon elbátortalanított az a hely, ezért kerestem odakint egy padot, és egy fa alatt ettem meg az ebédemet. Egyedül. Amíg Dewayne Falco rám nem talált, és oda nem ült mellém. Egy darabig így ment az ebéd. De minél többet foglalkozott velem Dewayne, annál jobban kezdtem érdekelni Dustint. Így lettem hamarosan Dustin barátnője.

– Nagyon szeretlek, bébi. Te vagy az én szerelmem. Utálom, hogy mindig rohannunk kell, és nem vihetlek be egy ágyba, és nem gyújthatok neked gyertyákat. Mert te azt érdemelnéd. És én ezt szeretném neked. De egyelőre bujdokolnunk kell a szüleid miatt. Egy napon szabad leszel, és nem kell folyton a szüleidre vigyáznunk.

Bólintottam. Dustinnak igaza volt. Egy napon majd egyetemre megyek, és eltűnök az apám túlságosan vigyázó szemei elől. És attól fogva magam hozom majd meg a döntéseimet.

– Én is szeretlek – mondtam erre.

Dustin rám vigyorgott, aztán közelebb hajolt, hogy megcsókoljon. Egy puha kis csók volt. Miután szexeltünk, Dustin mindig úgy bánt velem, mint valami hímes tojással. Soha nem akarta, hogy kétségeim legyenek, mennyire a tenyerén hordoz. És pont ez a pár pillanat tette elviselhetővé az összes többit. Mert az igazság az, hogy én nem élveztem a szexet. Kellemetlen volt és fájdalmas, nem értettem, hogy a lányok miért akarták annyira. Persze a Dustin arcára kiülő élvezet láttán, sejtettem, hogy ez számára mennyire fantasztikus. De én soha nem éreztem ilyesmit. Attól eltekintve, hogy tetszett, hogy Dustin élvezi, nekem mindig rettegést okozott, ha csinálni kellett.

– Még van negyed óránk, mielőtt haza kell érned – szólalt meg Dustin. Ennyi volt a szokásos esti program. Dustin hazavitt, aztán elszaladt valamilyen buliba, vagy kosarazni ment. Nem esett jól elképzelni, hogy más lányokkal van együtt, iszik és sokáig fennmarad. Egyszer meg is mondtam neki, hogy mennyire félek attól, hogy valamikor megelégeli a szüleim szabályait és szakít velem. De Dustin megnyugtatott, hogy csak engem szeret és senki mást. Örökké.

– A francba!

Hirtelen felkaptam a fejem, annyira meglepett ez a hangos kirohanás, és láttam, hogy a kezében tartja az óvszert. A sperma, aminek benne kellett volna maradni, a gumi külső szélét is beborította.

– Ez a rohadt gumi elszakadt! – szitkozódott Dustin, aztán kihajította az ablakon. – Ez a második ilyen abban a dobozban, amit a múlt héten vettem. Áttérek egy másik márkára – dörmögte bosszúsan.

Az arca egy pillanatra elsápadt, aztán megvonta a vállát.

– De nem akartalak megijeszteni. Csak bosszant a dolog, és elfelejtettem. De most már ez volt a második. Szerzek egy új dobozzal. Ne aggódj – tette hozzá rám kacsintva, aztán felhúzta a farmerjét és begombolta.

– Gyere, hazaviszlek. – Kinyitotta a kocsi ajtaját, kiszállt, aztán a kezét nyújtva engem is kisegített. Miután mindketten kint álltunk a kocsi előtt, karját körém fonta, és mélyet szippantott. – Nem is tudom, mihez kezdenék nélküled, Sienna. Annyira, de annyira szeretlek. Te vagy a világom közepe. Miattad vagyok fókuszált és stabil. Benned teljesen megbízhatok.

Ez volt az a Dustin, akit megismertem. A legjobb barátom. A srác az utca túloldaláról, akit egész életemben ismertem. Nem az a népszerű szájhős, aki túl sokat iszik minden buliban.

Lábujjhegyre ágaskodva megcsókoltam, de még így is le kellet hajolnia, hogy elérje az ajkaim. Dustin már öt centivel magasabb volt, mint a bátyja. A Falco-fiúk mindketten magasak voltak, de Dewayne vállai szélesebbek és izmosabbak, mint egy igazi férfié. Dustin még kisfiú volt. De az én kicsi fiam.

Ez azonban nem akadályozott meg abban, hogy jó megnézzem Dewayne-t, valahányszor lopva rápillanthattam. Amikor Dewayne kint mosta a kocsiját a házuk előtt, én a szobámból, a függöny mögül leselkedtem utána. Valahányszor alkalmam nyílt lopva megfigyelni őt, megtettem.

Aznap, amikor Dewayne leült mellém az ebédnél, valóságos hősként néztem fel rá. És azóta többször is közbelépett, hogy megmentsen. Ennek a fiúnak a közelsége, aki teljes életnagyságban mindig ott termett, amikor segíteni kellett, furcsa dolgokat indított el a szívemben, olyan érzéseket, melyek fölött nem tudtam uralkodni. És bár igyekeztem lerázni ezeket az érzéseket, képtelen voltam rá.

Igen, Dustin Falcóba voltam szerelmes, de eközben bálványként néztem fel a bátyjára, és ezt a tényt eddig csak önmagamnak mertem bevallani. Dewayne az a fajta jóképű srác volt, akit egy lány nem tudott nem észre venni.

Másnap éjszaka, amikor az ágyamban feküdtem, és gondolatban Dewayne-ről fantáziáltam (mivel ez volt az egyetlen alkalom, amikor engedtem, hogy gondolatban megcsaljam a barátomat a saját bátyjával), meghallottam a sziréna hangját. Sea Breeze-ben az ember nem hall gyakran sziréna-hangot. Kicsi város a miénk, és a mentőautók, rendőrautók és tűzoltók ritkán indulnak el egyszerre ugyanarra a helyszínre. De minél inkább felerősödött a zaj, annál súlyosabbnak tűnt. Kikeltem az ágyamból, és az ablakhoz lépve lenéztem az utcára. Hallottam a szirénákat, de nem láttam semmit. Csak annyit tudtam, hogy valahol itt vannak a közelben.

A hang nem halkult el, inkább felerősödött, ahogy még több szirénázó jármű csatlakozott. Magam köré csavartam a takarót, és leültem az ablak elé, hogy megvárjam, történik-e valami. Ekkora zajban úgysem tudtam volna elaludni, ezért úgy döntöttem, inkább elmondok egy imát valakiért, akinek ez most fontos lehet. A szüleim templomba járattak, és teljes szívemből hittem az ima erejében.

Ahogy behunytam a szememet, abban a pillanatban kitárult a szobám ajtaja, majd amikor megfordultam, anyámat pillantottam meg, arcán iszonyatos rémülettel. Vajon apám már otthon van? Felálltam, és átjárt a félelem, ahogy a szemébe néztem.

– Mi történt, anya? – kérdeztem. – Apa itthon van? Ugye, nincs még itt?

Anyám bólintott.

– Mindenki itthon van – szólalt meg, majd a szívére tette egyik kezét, és vett egy mély levegőt. – Nem ez… – Hirtelen elhallgatott, és behunyta a szemét. Elengedtem a takarót, ami a földre hullott. Nagyon megijesztett az anyám.

– Anya, mondd már el, hogy mi a baj! – könyörögtem.

Kinyitotta a szemét, és megláttam benne a felgyülemlett könnycseppeket. – Dustinnal történt valami, édesem.

– Dustinnal? – kérdeztem, aztán hirtelen megkapaszkodtam az első dologba, ami a kezem ügyébe került.

Anya bólintott.

– Apád épp most beszélt telefonon a tiszteletessel. Már útban van Falcoékhoz. Dustin kocsija frontálisan egy fának ütközött… – magyarázta, de a hangja elfulladt.

Frontálisan fának ütközött? De hogy történhetett ez? Hiszen két órával ezelőtt még együtt voltunk!

– De ugye, nem esett baja? – kérdeztem, miközben a szirénák éles hangja sértette a fülemet. Hogyne esett volna baja, amikor annyi szirénázó autó ment ki érte?

Anya megrázta a fejét.

– Nem, Sienna. Dustin nincs jól. Dustin… meghalt, édesem.

Első fejezet

Hat évvel később…

SIENNA

Soha nem gondoltam volna, hogy valaha újra beteszem a lábam Sea Breeze-be, Alabamába. Miután a szüleim összecsomagolták a holmimat, és elküldtek a texasi Forth Worthbe, hogy ott éljek az anyám nővérével, akit alig ismertem, annyit mondtak, hogy miután a baba megszületett, visszajöhetek Sea Breeze-be. Azt azonban elfelejtették közölni velem, hogy terveik szerint a baba nem tér vissza velem.

Hátrapillantottam Micah-ra, aki épp a gyerekülésben aludt, kezében markolva kedvenc Darth Vader-figuráját. Az életünk nem volt túl könnyű, de legalább együtt voltunk. Ha újra kezdeném, semmit sem tennék másként. Micah az életem értelme. Ő jelentette számomra a gyógyulást, amikor úgy éreztem, semmi sem gyógyíthat meg.

Miután eldöntöttem, hogy megtartom Micah-t, szigorúan vallásos szüleim azonnal kitagadtak. A nagynéném pedig nem volt egy kifejezetten melegszívű rokon, de mégsem értett egyet a szüleim döntésével. Elvárta, hogy dolgozzak és megálljak a magam lábán, de legalább tetőt adott a fejünk fölé.

Az egyetlen lehetőségem az volt, hogy abbahagyom az iskolát és munka mellett érettségizek le. A nagynéném, Cathy igazgatóként dolgozott az egyik helyi középiskolában, ő segített bejutni egy szakmai képzésre, így miután Micah betöltötte a tizennyolc hónapot, beiratkoztam a fodrász iskolába. A harmadik születésnapja előtt megszereztem a fodrász képzettségemet.

A nagynénémnek annyi mindent köszönhettem, hogy életem végéig az adósa maradok.

Micah-val végül tavaly költöztünk el tőle, és végre sikerült kibérelnem egy saját lakást. Nem randiztam senkivel, mivel senkire nem bíztam volna rá a fiamat. Ráadásul bűntudatot okozott, hogy bébiszitterre költsek, miközben sokkal fontosabb dolgokra kellett a pénz: albérletre, bölcsire és ételre. Annyit engedtem, hogy a férfiak flöltörjenek velem és megpróbáljanak randira hívni. Janell, a szalon tulajdonosa szerint a férfiak mind azt gondolják rólam, hogy eljátszom a nehezen megszerezhető lányt. De ettől csak még kitartóbbak lettek.

Pedig az igazság az, hogy időnként nagyon magányos voltam, de aztán Micah rám mosolygott, és megláttam benne az apját; eszembe jutott, hogy az életemből tíz éven át volt valakim. Méghozzá egy nagyon különleges ember. Most pedig itt van velem Micah. Ennél többre nincs szükségem.

Amikor két hónappal ezelőtt befutott a hívás anyámtól, hogy apámnak szívinfarktusa volt, nem is tudtam, mit érezzek. Apa soha nem látta még Micah-t, és most már nem is fogja. Anyám az életbiztosításból kapott pénzen beköltözött egy idősek otthonába Floridában. A házát odaadta nekem és Micah-nak.

Soha nem kért bocsánatot azért, hogy elhagyott engem, amikor a leginkább szükségem lett volna rá, sem azért, hogy hátat fordított a saját unokájának. De az a tény, hogy a házat nekünk adta, mégis jelentett valamit. Csak remélni tudtam, hogy egy napon majd ráébred, mit veszített azzal, hogy nem ismerte meg az unokáját.

Janell segített, és remek ajánlást adott, így sikerült is munkát találnom Sea Breeze-ben, a város egyik elit szépségszalonjában. A fizetésem több volt, és most már albérletre sem kellett költenem. Az életünk sokkal jobb lesz majd Sea Breeze-ben. Micah is abban a gyönyörű tengerparti kisvárosban nőhet fel, ahol sok boldog évet tölthettem.

Az egyetlen félelmem az volt – holott pont emiatt jöttem vissza Sea Breeze-be –, hogy mit szól majd a Falco család, amikor meglátja Micah-t. Miután felfogtam, hogy a szüleim nem tervezték megtartani a fiamat, írtam egy levelet Tabby Falcónak, Dustin anyukájának.

Tabby soha nem válaszolt.

Később, Micah életének első évében számtalan levelet írtam nekik, és mindegyikhez mellékeltem fotókat. Micah annyira hasonlított az apukájára. Szerettem volna, ha tudják: Dustin nem tűnt el örökre. Egy részt itt hagyott magából.

Egyetlen levelemre sem kaptam választ.

Néhány alkalommal majdnem összeszedtem a bátorságomat, hogy felhívjam őket, de mivel a levelekre nem válaszoltak, úgy gondoltam, nem akarnak beszélni velem. Nem akarták Micah-t. Ez pedig még annál is jobban fájt, hogy a szüleim elutasították. Gyűlöltem az összes Falcót, mert elhagyták a fiút. De megtanultam elengedni a dolgot. És továbbléptem. Boldog voltam a saját életemmel. Az én gyönyörű kisfiammal.

– Anya, hol vagyunk? – szólalt meg egy álmos kis hang a tizenkét éves Honda Civicem hátsó üléséről.

– Itthon vagyunk. Az új otthonunkban – válaszoltam, és beálltam a ház előtti felhajtóra. Ez a ház egykor az otthonom volt, és hamarosan újra az lesz.

– Az új házunkban? – kérdezte Micah várakozással teli hangon, miközben mocorogni kezdett az ülésben.

– Igen, kicsim. Az új házunkban. Készen állsz rá, hogy megnézd belülről is? – kérdeztem, miközben kinyitottam a kocsi ajtaját, és kiszálltam. Az autó csak háromajtós volt, ezért előre kellett hajtanom az ülést, hogy kivegyem a gyereket hátulról. Micah kicsatolózott, aztán kikászálódott az ülésről, és kiugrott a kocsiból.

– És más emberek is laknak itt? – kérdezte, miközben hatalmas szemekkel felnézett a kétszobás, gerendaberakásos ház falára.

– Csak mi ketten, kisfiam. Itt lesz majd egy saját szobád. Az enyém pedig pont a tiéddel szemben.

– Azta! – kiáltott fel, és tekintete boldogan felcsillant. Még amikor Cathy nénikémnél laktunk, akkor is osztoznunk kellett egy szobán. Aztán miután elköltöztünk, csupán egy kis garzonlakást tudtunk megengedni magunknak a bölcsi ára mellett. Ez a ház sem volt nagy, alig nyolcvan négyzetméter, de eddigi életünk során ez volt a legnagyobb lakás, amiben laktunk. A garzonunk nagyjából harmad ekkora volt. Egészen mostanáig még az ágyunk is közös volt.

– Gyere, nézzük meg az új szobádat. Lehet, hogy ki kell majd festenünk. Nem is tudom, milyen színű a fal – magyaráztam. Mikor legutóbb az én szobám volt, akkor még rózsaszínre festett fala volt. Micah viszont azt mondta, a rózsaszín lányoknak való, és hallani sem akart róla.

A táskámból előkotortam a kulcsot, amit anyám postán elküldött egy levél kíséretében, amihez a ház tulajdoni lapját is csatolta. Vettem egy mély levegőt, mielőtt kinyitottam az ajtót. Hátraléptem és intettem Micah-nak, hogy lépjen be.

– Na, akkor nézzük!

A kisfiam arcán hatalmas mosoly terült el, miközben rohanva belépett az ajtón, és elképedt hangon vette szemügyre a nappali méretét. Azután megfordult, és elindult a folyosó felé. Megálltam az ajtóban, és nem bírtam ellenállni a kísértésnek, hogy ne pillantsak rá az utca túloldalán álló házra. A kocsibeállón álló autót nem ismertem fel, de persze már eltelt hat év. Abban biztos voltam, hogy a Falco-család még mindig ott lakik. Anya nem említette, hogy elköltöztek volna.

Kíváncsi voltam rá, hogy vajon hozzászólnak-e majd Micah-hoz, amikor kint játszik az udvaron. Vagy tudomást sem vesznek majd róla, ahogyan a születése óta tették? Nem fogom elmondani a fiamnak, hogy kicsodák. A szüleimről sem beszéltem neki. És azt sem tudta, hogy ez a ház egykor az én otthonom volt. Nem ismerte a nagyszüleit. Az oviban megkérték, hogy meséljen a nagyszüleiről, ő pedig a nagynénjéről mesélt, akit Cathy néninek hívott. A gyerekek kinevették, és gúnyolódva közölték vele, hogy a nagynénje nem a nagymamája. Micah teljesen összetörten jött haza, és nagyon feldúlta, hogy nem tudja, kik a nagyszülei.

Én erre csak annyit mondtam, hogy neki nincsenek nagyszülei.

Amikor az apjáról kérdezett, elmagyaráztam neki, hogy Isten magához szólította az apukáját, mert nagyon jó ember volt, ezért odavitte magához a mennyországba, mielőtt még Micah megszületett.

Micah elégedett volt ezzel a válasszal. Többé nem kérdezett semmit. Ő azzal is boldog volt, hogy az édesanyja feltétel nélkül szereti, és mi ketten alkotunk egy családot. Eleinte nehéz volt neki nézni, hogy más gyerekek nagyobb családokban élnek, de miután megértette, hogy minden család más, elfogadta és megbékélt vele.

– Anya! Anya! – kiáltott fel izgatott hangon. – Van egy kék szoba is! Méghozzá nagyon szuper kék! Sőt még játékok is vannak benne!

Játékok? Becsuktam a bejárati ajtót magam mögött, és elindultam a folyosón a szoba felé. Miután beléptem az egykor saját szobámnak nevezett helyiségbe, megálltam és elképedve néztem körül. A fal kékre volt festve. Halvány, vidám kék színűre. A berendezés egy duplaágyból és egy hozzá passzoló fa komódból állt. Az ágyon kék patchwork ágytakaró feküdt, rajta narancsszínű kosaras minta, középen pedig egy kosárlabda formájú díszpárna. Az ablak alatt játékokkal teli doboz, benne kalózkardok, egy baseballütő kesztyűvel, egy hatalmas, piros tűzoltóautó és egy nagyobb zsák, tele Legóval. A szemközti falon a sarokban egy beltéri kosárpalánk állt, alatta a padlón egy kosárlabda.

Az ágy fölé felfestették a fiam nevét: MICAH.

– Szerinted ezt azok az emberek hagyták itt nekem, akik előtte itt laktak? Vagy vissza kell majd adnunk? – kérdezte Micah reménykedő arccal nézve rám. – És nézd csak, anya, a nevemet is felírták a falra!

A szememet könnyek lepték el, és nyelnem kellett egy nagyot, miközben csak álltam, és bámultam a szobát. Hirtelen nem is tudtam, mire gondoljak. Nem számítottam erre, de persze, arra se számítottam, hogy megkapjuk a házat. Figyelmemet ekkor egy fehér boríték ragadta meg. A komód tetején állt a falnak támasztva, és Micah nevét írták fel rá.

Közelebb léptem, letöröltem a könnyeimet, és igyekeztem elrejteni arcomat az árgus szemmel figyelő ötéves fiam elől. A boríték le volt zárva, ujjamat alá csúsztatva óvatosan felbontottam.

Kedves Sienna!

Ez most a te otthonod. Nem kárpótol azokért az évekért, amiket úgy töltöttél, hogy nem voltam melletted. De ez a legkevesebb, amit adhatok neked. Nem várom el, hogy megbocsáss. Ezt a szobát éppúgy magam miatt rendeztem be, ahogyan Micah kedvéért. Mindig is szerettem volna neki ajándékokat venni. Karácsonyra és a születésnapjára, és csak úgy, mert az unokám. Csakhogy ezt nem tehettem meg. Amíg apád élt, nem engedte meg nekem.

De nem akarok rosszat mondani apádról, mert nem ezért írom ezt a levelet. Az apád jó ember volt, de túlságosan büszke, nekem pedig ezt tiszteletben kellett tartanom. Teljes szívemből hiszem, hogy ha újrakezdhetné, másképp csinálna mindent. És nagyon bánt, hogy soha nem találkozhatott az unokájával.

Kérlek, mondd el Micah-nak, hogy ezt a szobát tőlem kapta, és remélem, hogy egy napon megismerhetem majd. Persze, csak miután készen álltok rá. Ha egyáltalán készek lesztek rá valamikor. Én csupán annyit kérek, hogy próbálj megbocsátani nekem. Szeretnék része lenni az életednek.

Alább megírom a címemet és a telefonszámomat. Ha szeretnél írni nekem vagy felhívnál, szívesen fogadom mindkettőt. Vagy esetleg küldj fotókat Micah-ról. Cathy nénikédnek köszönhetően már van róla egy fotóalbumom. Nagyon szép kisfiú, de ez csak természetes, hisz te vagy az anyukája.

Nagyon szeretlek,

Anya.

– Anyuci, miért sírsz? – kérdezte Micah a rövidnadrágom alját ráncigálva.

Összehajtogattam a levelet, begyűrtem a zsebembe, aztán lehajoltam, és a szemébe néztem.

Micah felém nyújtotta kis kezét, és letörölgette az arcomat.

– Nem baj, ha nem maradhatunk itt. Nekem bárhol jó, ahol veled lehetek – mondta. Az arcára kiülő szomorúság láttán összeszorult a szívem.

A ház annyira szép volt: Micah nem hitte el, hogy az övé lehet. Megragadtam a kezét, és erősen megszorítottam.

– Ez a mi otthonunk. És az az ember, aki ezt nekünk adta, mindent érted tett. Ezek örömkönnyek és nem szomorúak – biztosítottam. Nem álltam még készen arra, hogy meséljek neki a nagymamájáról. Én magam sem voltam biztos, mit érzek ezzel kapcsolatban. Most még túlságosan fájt az egész történet. Azért anyám levele meg ez a berendezett szoba sokat jelentett. És miközben nem kárpótolt azért, hogy elhagyott bennünket, az a tudat, hogy mégis szereti Micah-t és képes volt ezt megtenni érte, segített. Így újra át tudtam gondolni, hogyan tudnám visszaengedni őt az életembe.

– Akkor ez mind az enyém lehet? Az egész? – kérdezte Micah, miközben tágra nyílt tekintettel, elbűvölten nézett körbe a szobában.

– Igen, ez mind a tiéd. Csak a tiéd. Most már ez lesz a te saját szobád. Saját ágyad, sőt, még saját szekrényed is van.

Micah odament az ágyhoz, és végighúzta kis kezét az ágytakarón. Tudta, hogy mi a kosárlabda, mert az első fizetésemből vettem neki egyet. Szerettem volna, ha az apjának ezt a részét tovább viszi.

– És tényleg tudta az az ember, aki berendezte a szobámat, hogy apa a világ legjobb kosarasa volt? – kérdezte, miközben újra rám pillantott.

Én erre csak szótlanul bólogattam, igyekezve megtartani a komolyságomat.

– Itt nagyon boldogok leszünk, anya! – jelentette ki Micah, majd a játékosdoboz felé fordult. Néhány percig még néztem őt. Néztem, ahogy végigkutatja a játékokat, amelyeket anyám otthagyott neki. Aztán halkan kiosontam a szobából, hogy szemügyre vegyem a ház többi helyiségét.

A levélben, amiben anyám elküldte a ház kulcsát meg a tulajdoni lapot, megírta, hogy bútorokat is hagy nekem. Az otthon, ahová beköltözött, teljesen bútorozott volt. Kicsit elbizonytalanított, hogy milyen lesz majd a szüleim ágyában aludni, de Texasban nem volt ágyam, csak egy matracom, és azt ott hagytuk.

Ahogy kinyitottam a hálószoba ajtaját, egy pillanatra megdermedtem, majd testemet átjárta a megkönnyebbülés. A régi ágyam, a régi komódom és a fésülködőasztalom állt benne. Még a régi íróasztalom is ott maradt. Anyám mindent áthozott ide, mert tudta, hogy nem kellenek az ő holmijai. Az ágyra ráterített patchwork takaró ugyanaz volt, amit még hat évvel ezelőtt a saját ágyamon hagytam. Halványrózsaszínű, hatalmas margarétákkal.

Hazatértem.

Napjainkban…

DEWAYNE

Megálltam a kocsival a szüleim háza előtt, és leparkoltam apám terepjárója mellé.

Általában hetente egyszer próbáltam eljönni, hogy meglátogassam őket. Az elmúlt két hétben azonban egyszerűen nem volt kedvem jönni. Anya a legutóbbi látogatásom alkalmával teljesen összetört és sírva fakadt, mindannyiunkat emlékeztetve az öcsém halálának hatodik évfordulójára.

Én csak úgy tudtam ezt feldolgozni, hogy minden este a sárga földig leittam magam, amíg a teljes zsibbadtság erőt nem vett rajtam. Az a fajta zsibbadtság, ami elnyomja a fájdalmat és ürességet visz a szívembe, a gyötrő fájdalom helyére. Miután az elmúlt két éjszaka sikerült józannak maradnom, elhatároztam, hogy hazajövök, és meglátogatom anyámat, nehogy ő jöjjön el hozzám.

Anyám elég akaratos természet volt, és nem vettem volna szívesen, ha ő kezd el keresni. Nem sok mindentől féltem, de Tabby Falcótól igen. Habár imádtam és rajongtam érte, mégis tartottam tőle.

Az utca túloldalára átnézve egy lerobbant fehér Honda Civicet pillantottam meg. Látott már jobb napokat is az autó. Nina Roy nagyjából egy hónappal ezelőtt költözött ki a házból, néhány héttel a férje halála után. Anya azt mondta, Floridába ment. A ház az utóbbi egy hónapban üresen állt. De most valaki beköltözött? Ha igen, akkor ez az autó nem az a fajta, amit ezen a környéken látni szoktunk. Lehet, hogy be kellene néznem, hogy meggyőződjek róla, biztonságban vannak-e a szüleim.

Nem biztos, hogy jó néven vennék, ha zajos bulikkal, vagy drogos bandákkal kéne foglalkozniuk az új, csóró szomszédok miatt. Közelebb léptem a kocsihoz, és megnéztem a rendszámát. Texasi. Most már inkább kíváncsi lettem, mint aggódtam. Mégis ki az ördögnek adhatta el Nina Roy ezt a házat? Hiszen egyetlen „Eladó” táblát sem láttam kitéve a ház elé. Ha viszont csak bérbe adta, akkor lehet, hogy tényleg problémás lesz. Az északi városrészben az utóbbi héten három bérlakásban is razziát tartottak a rendőrök drogosok miatt.

– Te meg mit nézed annyira a szomszéd kocsiját? Azonnal gyere be, és látogasd meg anyádat! – Megfordultam, és apámat pillantottam meg a szélesre tárt ajtóban állva, az arcán bosszús kifejezéssel. Volt idő, amikor nem éreztem szükségét annak, hogy megvédjem ezt az embert. Mert úgy éreztem, semmi és senki nem fog ki rajta. Aztán jött a stroke. És minden megváltozott. Hivatalosan is átvettem apám építőipari cége, a Falco Construction vezetését. Apa egyszerűen nem bírta tovább csinálni. Elfáradt. Pedig mindig olyan erősnek tűnt, de Dustin halála óta semmi sem volt ugyanaz.

– Te már ismered őket? – kérdeztem, fejemmel a túloldali ház felé bökve.

Apa megrázta a fejét.

– Egyszer csak megjelent itt ez a kocsi. De nem láttam, hogy kié. Nem jött költöztető autó, semmi. Csak ez a kocsi. Valamikor tegnap dél körül jöttek. Aztán ma kettő körül, amikor kinéztem az ablakon, a kocsi eltűnt, de aztán négykor újra visszajött, amikor kimentem virágot locsolni.

Hát, ez csak egyre baljósabban hangzik. Valaki úgy költözött be, hogy semmit sem hozott. Igaz, hogy nem ez a legjobb környék Sea Breeze-ben, de eddig megúsztuk, és nem üzemeltettek itt droglaborokat. Nem fogom hagyni, hogy ez megváltozzon, és befészkelje magát a szüleim környékére.

– Mindjárt jövök, apa – mondtam, majd elindultam a ház felé, mielőtt még megállíthatott volna. Nem mintha sikerült volna neki.

– Gyere csak vissza, fiam! – kiáltott utánam, de én a magasba emeltem a kezem.

– Csak egy perc. Meg kell néznem, hogy mi folyik itt – válaszoltam, aztán tekintetemet az ajtóra és az ablakokra szegeztem. Nem akartam, hogy megijesszem a bent lakót, és esetleg fegyvert fogjon rám, ha tényleg droglabort rendezett be itt.

Nina Roy átgondolhatta volna, hogy kit enged vissza ebbe a házba. De persze, annak a nőnek kőből van a szíve. A lánya nem sokkal az öcsém halála után eltűnt, és azóta nem jött vissza. Pedig az anyjával egész életükben legjobb barátnők voltak, aztán teljesen megszűnt a kapcsolat. Az a hír járta, hogy a kis Sienna idegösszeomlást kapott, és egy mentálhigiéniás intézménybe küldték. Azóta senki nem látta őt a városban. Számomra sokáig nehéz volt ezt elfogadni. Mert még önmagamnak sem mertem bevallani, de jobban megviselt az eltűnése, mint akartam. Különösen annak tudatában, hogy mit okozhatott neki Dustin halála. Ezt az epizódot is felírhattam az elcseszett dolgok listájára.

Bekopogtam az ajtón és vártam, hogy kijön-e valaki. Szememet az ajtókilincsen tartottam, figyelve, hogy megmozdul-e. Ha annak a fickónak fegyvere van, készen álltam rá, hogy elvegyem tőle. Aztán, mielőtt még átgondoltam volna ennek mikéntjét, az ajtó hirtelen kitárult, és egy barna szempár nézett végig érdeklődve.

– Szia! – köszöntött a kisfiú, és úgy bámult rám, mint aki nem biztos benne, hogy szabad-e ajtót nyitnia.

Erre aztán egyáltalán nem számítottam. Nem gondoltam volna, hogy egy család költözött ide, a kocsijukból ítélve meg pláne nem. Nem kifejezetten tűnt családi autónak: még felnőtteknek sem biztonságos, nemhogy gyerekeknek.

– Szia, a szüleid itthon vannak? – kérdeztem, ő pedig egy pillanatra rám meredt, aztán összeráncolta a szemöldökét.

– Nincsenek szüleim. Csak anyukám van, de ő most a mosdóba ment. Pisilnie kellett. Lehet, hogy nem lett volna szabad ajtót nyitnom.

Milyen cuki ez a kissrác, gondoltam. És igaza van. Nem kellett volna ajtót nyitnia. Sem megosztani ezt az információt egy vadidegennel. Ha tényleg csak az anyjával él, akkor a ház előtt álló autó más okokból is aggasztó. Ha tényleg csak erre futja nekik, mégis hogy engedhették meg maguknak ezt a házat? Nem mintha egy drága ház lett volna, de talán egy használt lakókocsi jobban illene az ő státuszukhoz.

– Legközelebb talán inkább várd meg, amíg anyukád nyit ajtót. Ezúttal szerencsésen megúsztad. – Rámutattam a szüleim házára. – A papám ott áll a másik oldalon, és minket figyel. Az ott a szüleim háza. Én csak átjöttem üdvözölni az új szomszédokat.

A kissrác kikémlelt a lábam mellett, megnézte a házunkat, aztán figyelmét újra rám irányította. – Te a szüleiddel élsz? Az én anyukámnak nincsenek szülei.

Ez most megint kicsit több infó, mint amit tudnom kellene. Te jó ég, ez a nő nem tanította meg a gyerekét, hogy ne álljon szóba idegenekkel és ne mondja el az élettörténetét? Csak mert ez egyáltalán nem biztonságos.

– Ezt talán szintén nem kellene idegeneknek elmondanod, pajti – mondtam neki.

A kisfiú a homlokát ráncolta, és kezet nyújtott felém, mintha meg akarná rázni az enyémet. – Az én nevem Micah. És téged hogy hívnak?

Habár a nevét sem lett volna szabad elmondania, akaratlanul is elmosolyodtam. Ez a kissrác teljesen elvarázsolt. Kezembe vettem a kezét és megráztam.

– Örvendek a találkozásnak, Micah. Az én nevem Dewayne.

A fiú szélesen rám vigyorgott.

– Úgy, mint, Dwayne Wade? Tudod, a Miami Heatben?

Nem nagyon követtem a kosaras híreket, de azt azért tudtam, hogy kicsoda Dwayne Wade. Bólintottam.

– Bárcsak az én nevem is ilyen menő lenne. De én inkább Chris Bosh nevét akarnám magamnak.

– Úgy látom, nagy Heat-drukker vagy – jegyeztem meg. – Kosarazol?

A kisfiú hevesen bólogatott.

– Igen, igen. És egyszer én leszek a legjobb. Az apukám a világ legjobb kosarasa volt. Én is az leszek.

Mintha azt mondta volna, hogy nincs apukája. Csak anyukája.

– Micah? – hallatszott a háttérből egy halk női hang.

A kisfiú tekintete elkerekedett, és hirtelen hátra fordult.

– Igen, anya! Az ajtóban vagyok, és a szomszéddal beszélgetek. Átjött meglátogatni.

Felemeltem a tekintetem a gyerekről, és megláttam két női lábat. De még milyen eszméletlenül hosszú lábakat, csodás, sima krémszínű combokat egy aprócska farmersortba tuszkolva. Atyaég! A tekintetem feljebb vándorolt, végigsiklott a karcsú derékon, majd a telt kebleken, amit alig takart el a pántos kis top, aztán végül elértem az arcot.

Jézus Mária a mennyekben! Ez nem lehet igaz.

Ismertem ezt az arcot. Kicsit idősebb lett. Most már kész nő volt, de akkor is ismertem az arcát. Az a fényes kék szempár, az a hosszú, selymes vörös haj, és azok a gyönyörű rózsaszínű ajkak minden férfi – idős és fiatal – fantáziáját beindították. De ez itt… Ez nem lehet – hirtelen hátrébb léptem, aztán a tekintetem az előttem álló kisfiúra siklott.

– Micah, kérlek, menj be a szobádba – szólalt meg a lány higgadt, egyenletes hangon. – Most azonnal!

– De ő nagyon kedves… – szólalt meg a kisfiú, de az anyja közbe vágott.

– Micah, a szobádba!

Figyeltem a kissrác tarkóját, ahogy elsétál. Szerettem volna újra látni az arcát. Tanulmányozni akartam. Ez nem lehet… Nem… Túl fiatalok voltak. Ő nem lehet Dustin gyereke. Lehetetlen, hogy a lány kihordta az öcsém gyerekét, aztán eltűnt vele… mindenki elől. De a kisfiú azt mondta, az apja kosaras volt. Pedig ő soha nem ismerte Dustint. De nyilvánvalóan ismerte az apját.

– Helló, Dewayne – szólalt meg Sienna enyhén figyelmeztető hangon, ami nem kerülte el a figyelmemet. A fejem még mindig zsongott és örvénylett. Hogy lehet, hogy gyereke van? Azt hittem, összeomlott, és elment az esze, miután az öcsém meghalt. Nem pedig eltűnt, és családot alapított.

Némán rámeredtem. Semmit sem értettem. Pedig próbáltam kibogozni a fejemben. Hány éves lehet a kissrác? És hol a fenében van az apja? Egy ilyen nőt nem engednek csak úgy el a férfiak. Különösen egy ilyen eszméletlenül cuki gyerekkel.

– Sienna – nyögtem ki végül. – Rég láttalak.

Második fejezet

Nyolc évvel korábban…

DEWAYNE

– Megjöttek az új lányok – mondta elnyújtott hangon Preston Drake, és elégedetten nézett végig a folyosón. – Milyen kár, hogy még nem lesznek nagykorúak, mielőtt befejeződik az iskolaév! De élvezzük, hogy tizenhét évesek vagyunk, amíg lehet.

Marcus oldalba bökte Prestont a könyökével.

– Mekkora seggfej vagy, apám! Örülök, hogy a húgom majd csak jövőre kezd ide járni, amikor mi már elballagtunk.

Preston elnevette magát. Mindannyian tudtuk, hogy Amanda Hardyhoz egy ujjal sem merne hozzányúlni. Mert Amandára mindenki a kishúgaként tekint. Mi legalábbis így éreztük. Amanda még pelenkát hordott, amikor mi már Marcus barátai voltunk.

– Nem láttátok Trishát? – kérdezte Rock, aki ekkor lépett hozzánk, erősen ráncolva homlokát. Az a fajta tekintet ült az arcán, ami előrejelezte, hogy nemsokára alaposan szétveri valakinek a fejét.

– Nem. A buszon nem volt ott? – kérdezte Marcus.

Rock megrázta a fejét.

– Az az idióta anyja a hibás. Meg kell keresnem őt. Majd később visszajövök, addig falazzatok nekem – szólt még hátra, majd megfordult és az épület hátsó kijárata felé indult. Ez a jelenet heti rendszerességgel megismétlődött. Trisha anyja verbálisan bántalmazta a lányát, miközben az aktuális pasija felpofozta Trisha öccsét, Kritet, még valamikor a múlt héten. Trisha ekkor rátámadt a férfira, és cibálni kezdte a haját, ő pedig akkorát lendített rajta, hogy átrepült a szobán. Ha Rock nem érkezik időben, Trisha nagy valószínűséggel a kórházban köt ki vagy valami még rosszabb történik vele. Rock most azon dolgozott, hogy elvigye otthonról a lányt. De előtte még az öccsével is tennie kellett valamit, mert nem hagyhatta ebben a veszélyes helyzetben.

– Az ott nem Dustin barátnője? – kérdezte Marcus, visszarántva figyelmemet a jelenbe. Végignéztem az embereken, aztán megpillantottam Sienna Royt a tömegben ácsorogni, iskolatáskáját védekezőn magához szorította, a tekintete a távolba révedt. Olyan elveszettnek tűnt. De hol az istenben lehet az öcsém? Ebből a lányból egyetlen nap alatt igazi szépség lett. A múlt hónapban figyelmeztettem Dustint, hogy mielőtt megkezdődne a suli, hivatalossá kell tenniük a kapcsolatukat. Mert más fiúk is fel fognak figyelni Siennára.

– Igen, ő az, de az én idióta öcsikém sehol a láthatáron – dörmögtem az orrom alá. Siennát agyon ajnározták a szülei, és nagyon szigorúan fogták, ezért gyakorlatilag csak két ház között ingázott; a miénk és az övék között. Az öcsém már javában bulizott, de Siennát nem engedték. És még barátnők sem látogatták. Dustin volt az egyetlen barátja. De ez a baromarc most mintha eltűnt volna.

– Talán szakítottak? – érdeklődött Preston, és nagyobb figyelemmel méregette Siennát. Na, már csak ez hiányzott. Jobban tenné, ha visszafogná azt a kanos lendületét.

– Soha nem is voltak egy pár. De ne kezdd most el, mert jól seggbe rúglak. Értjük egymást?

Preston rám villantott egy huncut mosolyt, ami nagyon idegesített volna, ha nem vagyunk barátok. Most mégis nagy késztetést éreztem, hogy eltüntessem az arcáról.

– Ne idegesítsd fel, Preston. Nem vagyok olyan helyzetben, hogy egyedül kezeljem a helyzetet – figyelmeztette Marcus dühösen Prestont.

Nem hagyhattam, hogy az öcsém otthagyja Siennát szabad prédaként. Márpedig a suliban rengeteg sakál ólálkodott körülötte.

– Majd az első szünet után találkozunk. Van egy kis elintéznivalóm – közöltem velük, de nem néztem senkire. Nem akartam látni a képüket, ahogy rám néznek. Ugyanis nem szoktam szórakozni az új csajokkal. De ennek az új lánynak most szüksége volt rám, és az öcsém nem gondoskodott róla. Tehát közbe kellett lépnem.

Nem is kellett átvágnom a tömegen, mert úgy vált szét előttem, hogy egyenesen odaléphettem Siennához. Nagyjából félúton tartottam, amikor a lány tekintete találkozott az enyémmel. A szeme először hatalmasra kerekedett, majd az arcára szégyenlős mosoly terült szét. Átkozottul gyönyörű volt. Túlságosan is. Hogy az én öcsém mekkora nagy kretén!