Christopher Buehlman: The Blacktongue Thief

Copyright © 2021 by Christopher Buehlman

Hungarian translation © Sárpátki Ádám

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Christopher Buehlman: The Blacktongue Thief

Tor Book, Published by Tom Doherty Associates, New York, 2021

Fordította: Sárpátki Ádám

ISBN: 978-963-598-007-9 (epub)

ISBN: 978-963-598-008-6 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Marie Bergeron

A térképet készítette: Tim Paul

A verseket fordította: Rigó József Karsa

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Balázs Piroska, Kristóf-Horváth Krisztina

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: fantasy

Jennifernek,

végre,

ennek és a többi holdnak a fényében.

1
Az Árvák Erdeje

Meghalni készültem.

Még rosszabb, hogy néhány rohadék társaságában készültem meghalni.

Nem mintha féltem volna a haláltól, de talán fontos, hogy kivel halsz meg. Végtére is fontos, hogy ki van veled, amikor megszületsz. Ha mindenki, aki rád tekint, míg a bölcsődben mocorogsz, tiszta fehérneműt meg selymet visel, akkor nagyon más életed lesz, mint akkor, ha az első dolog, amit megpillantasz, egy bakkecske. Pagranra néztem, és arra jutottam, hogy nyugtalanítóan hasonlít egy bakkecskére a hosszú fejével, hosszú szakállával és visszataszító szokásával, hogy még akkor is rág, amikor nincs előtte étel. Pagran régen földműves volt. A mellette lévő, rozsdás láncinget viselő Frella meg a felesége.

Azóta felcsaptak tolvajnak, de kevésbé ravaszak nálam. Én kitanultam a zárfeltörést, a falmászást, a zuhanástompítást, a hazugságszövést, a hasbeszédet, a csapdaállítást, a csapdamegtalálást, és egészen jól értettem az íjászathoz, a hegedüléshez, meg nem mellesleg a késharchoz is. Emellett tudtam több tucat varázstrükköt – kicsi, de hasznos mágiát. A kiképzésem miatt sajnos olyan sok pénzzel tartoztam a Szedők Céhének, hogy egyszerre az Árvák Erdejében találtam magamat ezekkel az ostoba rohadékokkal, azt remélve, hogy kirabolhatunk valakit az ősi módszerrel. Vagyis azzal, hogy halállal fenyegetjük.

Betyárnak lenni meglepően jól fizető állás. Csak egy hónapja csatlakoztam ehhez a társasághoz, de máris kifosztottunk pár alig őrzött szekeret, elraboltuk a túl jól őrzöttektől elszakadtakat, sőt még egy kereskedő fiát is eladtuk egy csapat tisztességtelen katonának, akik egyébként minket üldöztek. Sosem éreztem rá a gyilkolás ízére, de hajlandó voltam ellőni pár nyilat, nehogy belefulladjak a szarba. Ilyen ez a világ. A Céhnek járó aratáshavi fizetségemnek több mint a felét összegyűjtöttem, hogy ne rontsanak tovább a tetoválásomon. A tetoválás már így is elég rémes, köszönöm szépen.

Szóval, itt kuporogtam a rajtaütésre várva, figyelve az alakot, aki felénk tartott a Fehér úton. Rossz érzésem támadt a lehetséges áldozatunkkal, ezzel a nővel kapcsolatban, és nem csak azért, mert úgy viselkedett, mintha senki sem árthatna neki, sőt nem is azért, mert hollók kiáltoztak a fák között. Tudjátok, tanultam egy kevés varázslást, és ez az utazó is értett hozzá. Nem voltam benne biztos, hogy melyik fajtához, de egyfajta borzongásként éreztem, vagy úgy, mint a vihar előtt a töltést a levegőben, amitől libabőrös lesz az ember. Egyébként is, mi olyan lehetett egy nőnél, amit annyira érdemes lett volna hétfelé osztani? És ne felejtsük el a vezetőnk kétszeres részesedését se, ami a végén inkább az egész fele lesz.

Pagranra néztem, és kissé megráztam a fejem. Ő visszanézett rám, a szeme fehérje szinte világított, mert bekente magát sárral – a kezét leszámítva, azt ugyanis fehéren hagyta, hogy könnyebben jelelhessen vele. Pagran katonai jelelést használt, amit a goblinháborúk során tanult, és csak félig-meddig hasonlított a tolvajnyelvre, amivel a Hitvány Iskolában ismerkedtem meg. Két hiányzó ujja sem segített a helyzeten. Amikor megráztam a fejem, jelelt valamit. Úgy gondoltam, azt üzeni, hogy varrjam meg az erszényemet, úgyhogy megnéztem, hullik-e belőle a pénz, de aztán rájöttem, hogy azt mondta, nézzem meg, megvannak-e még a golyóim. Világos: kétségbe vonta a bátorságomat.

Rámutattam az idegenre, aztán a boszorkánymester jelét mutattam – nem voltam benne biztos, hogy ismerik, és azt hiszem, Pagran nem is ismerte, ugyanis közölte velem, hogy boszorkánymester áll mögöttem – legalábbis először ezt hittem, de valójában csak azt mondta, hogy dugjam fel magamnak a boszorkánymestert. Elfordultam azoktól a rohadékoktól, akikkel épp meghalni készültem, és visszanéztem a nőre, aki megölni készült bennünket.

Legalábbis ez a sejtés kerülgetett.

Az embernek boszorkánymesternek kell lennie, hogy egyedül sétálgasson a Fehér úton, át az Árvák Erdején, még hamvadó havának egy kellemesen meleg, késő nyári napján is. Ha nem az, akkor vagy részeg, vagy külföldi, vagy öngyilkos, netán e három bánatos elegye. Ez a nő külföldinek tűnt. Olajbarna bőre és fekete, bozontos haja volt, mint a spanthoknak. Az ottaniakra jellemző szép járomcsontokkal – az ősi birodalom ajándékával –, aztán meg sem lehetett állapítani a korát. Fiatalnak tűnt. Harmincasnak. A teste kicsi, de erős. Bágyadt pillantása akár egy gyilkost is rejtegethetett, az öltözéke alapján pedig készen állt a harcra. A hátán kerek pajzsot viselt, nyakvértet, nehogy elmetsszék a torkát, és ha jól sejtettem, az inge alatt könnyű láncing bújt meg.

Az övén lógó penge a megszokottnál valamivel rövidebb volt. Valószínűleg egy spadín vagy bikaherélő lehetett, ami egyértelműen ispanthiaivá tenné őt. Régen az ő lovagjaik számítottak a világ legjobb lovasainak – amikor még léteztek lovak. Most Ó-Kesh kardos-pajzsos művészetére támaszkodtak, a Calar Bajatra, amit nyolcéves koruktól kezdve tanítottak nekik. A spanthok nem értékelték a fenyegetéseket – szinte teljesen biztosra vettem, hogy ha mozgásba lendülünk, akkor nem megfélemlíteni, hanem ölni fogunk. Pagran szerint vajon megéri majd a vesződséget? Az idegen övéről pénzeserszények lógtak, de Pagran vajon csak ezért hajlandó lenne elrendelni a támadást?

Nem.

Ő a pajzsra vetne szemet.

Most, hogy a talán-spanth közelebb ért, láttam a válla felett átkukucskáló rózsaszín árnyalatú faperemet, amely alapján úgy gondoltam, hogy a pajzs sarjfából készült. Azokat pedig a goblinháborúk során annyira gyorsan kivágták, hogy a fafajta szinte teljesen kihalt – utolsó ligetei Ispanthiában nőttek, a király gondos felügyelete alatt, ahol birtokháborításért a hóhér kötele járt, a fűrészes birtokháborítókat pedig elevenen megfőzték. A sarjfáról tudni kell, hogy ha megfelelően kezelik, és gondoskodnak róla, életben marad azután is, hogy kivágták, és képes meggyógyulni. És amíg még él, nehéz elégetni.

Pagran azt a pajzsot akarta. Akármennyire is reméltem, hogy tölcsérként tartott kezét úgy mozdítja majd, mintha kioltana egy gyertyát, tudtam, hogy előre fog bökni a hüvelykujjával, megindítva a támadást. Pagran mellett három sebhelyes verőlegény állt, és hallottam, hogy a további két íjász a közelemben mocorog – egy babonás, fiatal kis pisis, Ydaegas, akit mi csak Idegesnek neveztünk, megcsókolta a nyakában, zsinóron viselt, őzcsontból faragott koszos rókafüggőt; sápadt, kancsal nővére pedig mögötte fészkelődött az avarban. Sosem örültem neki, hogy ők és én ugyanazt az istent tiszteljük, de ugyanolyan galtok voltak, mint én – fekete nyelvvel születtek, ahogy mi mind, a galt tolvajok pedig egytől egyig a rókák urát követik. Nincs más választásunk.

Előhúztam egy gyilokhegyű nyilat, ami arra jó, hogy bekússzon a láncing karikái közé, és az idegre illesztettem.

Figyeltük a kapitányunkat.

Ő a nőt figyelte.

A hollók rikoltoztak.

Pagran előrebökött az ujjával.

Mire felgyorsultak az események.

Először én húztam fel az íjamat és lőttem ki a nyilat; éreztem az ujjaimban a feszültség kellemes enyhülését, a karom belső oldalán pedig az ideg marását. Ugyanakkor melegség töltötte el a szívem, mint amikor az ember tudja, hogy pontosan a célra lőtt – ha még sosem használtatok íjat, akkor nem tudom elmagyarázni. Hallottam a társaim nyilainak sziszegését, ahogy a nyilak üldözőbe vették az enyémet. Ám a célpont máris mozgásba lendült – lekuporodott, és olyan gyorsan fordult, hogy szinte eltűnt a pajzs mögött. Nem számított, hogy egyébként nem is volt nagy pajzs – a nő kicsivé változott mögötte.

Két nyíl eltalálta a sarjfát, és lepattant róla, azt pedig nem láttam, hogy a saját nyilam hová lett. Ezután elindult Pagran és három verőlegénye. Pagran a magasba tartotta méretes pallosát, akár egy botra erősített, túlméretezett konyhakést; Frella kétkezes kardja a nyaka mögött, hasításra készen; mögöttük pedig ott futottak még ketten – nevezzük őket csak Lándzsának és Baltának. A spanthnak fel kell állnia, hogy szembenézzen a támadásukkal, és amikor így tesz, én majd jól átszúrom a térdét.

Most viszont összezavarodtak a dolgok.

Mozgást észleltem az út másik felén álló fák között.

Egyszerre három dologra gondoltam:

Egy holló jön ki a fák közül.

A hollók már nem kiáltoznak.

Az a holló túl nagy.

Az útra egy szarvasméretű holló iramodott ki.

Akaratlanul is felnyögtem.

Az ember képtelen elfelejteni az első alkalmat, amikor harci corvidot lát.

Főleg ha az nem az ő oldalán áll.

A teremtmény kirántotta Lándzsa lába alól a talajt: a földre terítette a nőt, aztán edzett csőrével elkezdte szaggatni a hátát. Felocsúdtam, hogy ne csak bámészkodjam, hanem esetleg elő is készítsek egy újabb nyilat, de a corvid máris áttért Baltára, akinek a neve valójában Jarril volt. Ezt nem azért mondom el, mert sokáig fogjátok ismerni, hanem mert olyan rettenetes dolog történt vele, hogy rosszul érzem magam, amiért Baltának neveztem.

Jarril megérezte, hogy oldalról felé közelít a madár, úgyhogy abbahagyta a futást, és megperdült, hogy szembenézzen vele. Csak annyira maradt ideje, hogy felemelje a baltáját, mielőtt a teremtmény átdöfte volna rajta a csőrét ott, ahol élő ember nem akar sem csőrt, sem lándzsát tudni. Jarril súlyos sodronyvértje a térdéig ért, ám ezek a madarak lyukat tudtak ütni egy koponyán is, úgyhogy bele sem mertem gondolni, mi maradt Jarril szerveiből a láncing alatt. Összeroskadt, a sérülésétől még kiáltani sem tudott. Frella viszont felordított. Balra pillantottam, és megláttam, hogy Pagran csuromvéresen kétrét görnyedt, habár az szerintem Frella vére volt – két ember helyett is ömlött belőle, telespriccelve a talajt, egy elvetemült, hónaljnál ejtett vágásból, amely mintha könyöktől csöcsig futott volna.

Ahogy a spanth irányt váltott, megpillantottam fedetlen kardját, amely egyértelműen egy spadín volt. Elég éles, hogy döfjön, és elég nehéz, hogy darabolni is tudjon. Jó fegyver, talán a valaha kovácsolt legjobb rövidkard. És a nő tudta is használni. Most úgy mozgott, akár egy elmosódó árny: ellépett Frella mellett, és elrúgta a közeléből kétkezes kardját.

Lándzsa, akinek cafatokra szedték a hátát, épp négykézlábra emelkedett, akár egy kisded, aki járni próbál. Mellettem Ideges felkiáltott: „Awain Baith!”, ami galtul azt jelenti, halálmadár, majd ledobta az íját és futásnak eredt, sőt a nővére is elinalt vele, így én maradtam az egyetlen íjász a fák között. Nem tudtam a spanthra lőni, aki még aközben is felém tartotta a pajzsát, hogy csuklóban levágta Lándzsa kezét. Vicces, hogy mire összpontosít az elme – most már közelebbről láttam a pajzsot, és észrevettem, hogy a középső acéldudorját egy viharfelhő arcának munkálták meg, amilyen a térképek sarkában szokott lenni.

Pagran felvette eldobott pallosát, és megpróbált védekezni a körülötte keringő corvid ellen. A teremtmény kétszer ráharapott a pallos fejére, könnyedén elkerülve Pagran döféseit, és látszólag észre sem vette célt tévesztett nyilamat – ezek a madarak nem mozognak kiszámíthatóan, húsz lépés távolságból pedig a nyilak sem találhatnak azonnal, amint ellövik őket. Most a harci madár megragadta a pallos fejét, és oldalra rántotta, hogy Pagrannak vele kelljen fordulnia, vagy elveszítse a fegyvert. Pagran épp akkor fordult el, amikor a spanth párduchoz méltó gyorsasággal és kecsességgel közelebb ugrott, és mély vágást ejtett rajta a sarka fölött. A vezetőnk megroskadt, és nyöszörögve összekuporodott. Az úton vívott küzdelem véget ért.

Picsába.

Az idegre illesztettem egy újabb nyilat, ahogy a spanth és a madár rám nézett.

Az íj nem lesz elég. Övem elülső részén lógott egy jó kis harci kés – egy kocsmai verekedésben jól kibelezné bármelyik fószert, láncing ellen viszont hasztalan volt. A derekam hátsó részén veszélyes rondeltőr lógott, ami át tudta volna ütni a láncinget, de az ellen a kard ellen, annak a nőnek a kezében, nem említve a kibaszott madarat, hát, akár egy bot is lehetett volna.

Közelebb jöttek.

A spanth elől el tudtam volna szaladni, a madár elől viszont nem.

Nem szégyen bevallanom, hogy egy kicsit összehugyoztam magam.

– Íjász! Gyere ide – mondta pergő r hangot ropogtató ispanthiai kiejtésével –, és segíts a barátaidnak!

A tény, hogy valójában nem a barátaim, nem számított elég jó érvnek, hogy megcsonkítva, kikészítve otthagyjam őket a Fehér úton, ahogy az a tény sem, hogy megérdemelték. A spanth kihalászott egy nyilat a karja alatti véres vászonból, tollazatát összevetette azokkal, amelyek még az oldaltegzemben pihentek, és azt mondta:

– Szép lövés!

Visszaadta a nyilat. Sőt ihattam egy korty bort is a tömlőjéből – jóféle, sűrű, fekete bort, valószínűleg az is Ispanthiából származott. Pagran, aki szuszogva vonszolta magát, hogy egy fának dőljön, semmit sem kapott. Frella, aki látszólag két cseppre járt attól, hogy eszméletét veszítse, nem kapott semmit, pedig reménykedve a spanthra nézett, amíg egy bottal és egy hosszú harisnyával felkötöttem a karját. A bor csak nekem szólt, és csakis azért, mert eltaláltam a célt. A spanthok bizony ilyenek. Úgy lehet biztosan kivívni a szeretetüket, hogy ártasz nekik.

Apropó sebesültek, Jarril még mindig eszméletlen volt, ami nem is baj – hadd aludjon; egyetlen állva hugyozó sem akar guggolóként felébredni, főleg ha épp csak elég idős ahhoz, hogy tudja, mire használhatta volna, amit elvesztett. Lándzsa megfogta levágott kezét, és beszaladt az erdőbe, de olyan fürgén, mintha tudta volna, hogy egy kézfelvarró épp zárni készül estére. Fogalmam sincs, hová lett a madár – akkor legalábbis nem tudtam. Köddé vált. Ami a spanth nőt illeti, valamivel távolabb állt az úton, mintha semmi sem történt volna egy kis karcoláson és egy összevérzett ingen kívül. Valami viszont igenis történt.

Találkozásom az ispanthiai madarásszal megváltoztatta a sorsomat.

2
Méh és Érme

Nem bizonyult egyszerű feladatnak visszavinni Frellát és Pagrant a táborunkba. Visszaadtam Pagrannak a pallosát, hogy mankóként használhassa, és hagynom kellett, hogy Frella teljes súlyával rám támaszkodjon több mint egy mérföldnyi egyenetlen talajon át. Szerencsére sovány volt – elöl deszka, hátul léc, ahogy a katonák mondják, úgyhogy kisebb tehernek bizonyult, mint amilyen egyébként lett volna. A Hitvány Iskolában megszidtak volna a mestereim, hogy segítettem annak a kettőnek. Úgy vették volna, hogy nem valami víg csapatunk végét jelenti, hogy elagyabugyáltak minket a Fehér úton, és hogy az íjászok, akik elszöktek, csak egymáshoz hűek, hiszen testvérek, és hogy majd jól magukhoz veszik, amit hátrahagytunk, mielőtt még eliszkolnának, hogy újabb kalandot keressenek.

Én a hegedűmet hagytam hátra, egy remek sisakot, amit el akartam adni, meg egy kancsónyi galt whiskeyt. Nem igazán érdekelt a sisak, és már csupán annyi égetővíz maradt, hogy éppen csak megnedvesítsem az ajkamat, de az a hegedű jelentett azért valamit. Szeretném azt mondani, hogy a papámtól örököltem vagy valami, de apám egy szomorú, átokverte bányász volt, és még a seggkürtöt sem tudta megszólaltatni, miután befalt negyed gallon babot és káposztát. Loptam azt a hegedűt. Elsétáltam vele, míg egy haverom egy zenészdiákkal vitatkozott azon, hogy amit a kocsmában énekelt, vajon hamis volt-e, vagy sem. Egyébként hamis volt, de ettől még az egy átkozottul jó hegedű. Annyira, hogy miután megszereztük, kifizettem a haveromnak a felét ahelyett, hogy eladtam volna. Úgyhogy most valószínűleg szinte a semmiért adnak majd túl rajta, a két kis szaros pedig, aki elvitte, bizonyára már olyan messze jár, hogy esélytelen utolérnem őket.

Cadoth volt az első város az Árvák Erdejétől nyugatra, és Holt utolsó városa, mielőtt az ember Éholt még búskomorabb erdeibe és tágas felföldjeire ért volna. Abból lehet megállapítani, mekkora egy város, hogy mennyi istennek van ott temploma, és azok milyen nagyok. Például egy falunak, amelynek egy földútja van, egy kocsmája – ami valójában egy hájas fickó házának a hátsó fele –, meg egy döglődő ökre – amin szántáskor osztoznak a lakosok –, lesz egy temploma is, amit a Mindenhatónak szenteltek. Tető semmi, ülőhelynek farönkök, az oltáron faggyúgyertyák, meg egy kis fülke, ahová a különféle istenek szobrai kerülnek az ünnepnaptól függően. A szobrokat kőrisfából vagy hikoriból faragják, az istennőknek dús keblet, az isteneknek meg jellegtelen pöcörőt adnak, leszámítva Harost, aki igazi bika, úgyhogy e téren is illő módon tekintélyes lesz, hiszen mindenki tudja, hogy úgy meghúzza a holdat, hogy annak a dombok alá kell merülnie, hogy kipihenje.

Egy kicsit nagyobb városnak, amelynek van egy teljes állású kurvája, aki nem főz sört vagy foltoz ingeket az üres óráiban, lesz egy Mindenhatónak szentelt temploma, rajta nádtetővel meg egy ólom- vagy vasnégyzetbe illesztett kör alakú bronzlemezzel, valamint egy rendes temploma annak a helyi istennek, aki érzésük szerint a legkevésbé fog beleszarni reményteljes, felfelé fordított arcukba.

Cadoth olyan nagy város volt, amekkora csak lehetett, mielőtt még nagyvárosnak nevezné ki valaki. Rendes kereskedőváros egy rendes kereszteződésnél, és volt benne egy Mindenhatónak szentelt templom, a tetején bronznappal, meg egy óriási, Harosnak szentelt torony, rajta szarvasagancsokkal; valamint tucatnyi más istenség templomai itt-ott, szétszórtan. Mithrenor, a tenger istene például hiányzott – a szárazföldön nem sokan törődnek vele –, ahogy a Tiltott Isten is, nyilvánvaló okokból.

Egy ekkora méretű helyen egyvalami viszont mindenképp lesz: egy rendes Bakóház, ahogy a Szedők Céhének házát nevezték, nekem pedig arrafelé kellett vennem az utamat, hogy beszéljek velük az adósságomról. Pagrannal és az ő vágós-döfős-ütős csapatával azon a nyáron elég jól alakultak a kalandjaim, amíg a spanth és a gyilkos madara szét nem rúgta a seggünket. Ideges és Havaspofi – az íjásztestvérek, akik elinaltak, amikor a madár is beszállt a bunyóba – lényegében kizsebeltek. Pénzre volt szükségem, méghozzá gyorsan, és néhány menet tornyos jó kezdetnek tűnt.

Tudtam, hogy a Méh és Érmében lesz majd ilyesmire lehetőségem, mert a méh és az érme a tornyos paklijának két lapja a tornyok, a királyok és királynők, katonák, ásók, íjászok, halál, az áruló és persze a tolvajok mellett – utóbbit a közönséges paklikban egy markoló kéz jelképezte.

A kocsmában nem mindenki játszott. A szélső asztalokat néhány juhász és földműves foglalta el, akik hűek maradtak a savanyú ábrázatok isteneihez, míg fojtott hangon esőről meg zsizsikről beszéltek; soha ki nem mosott gyapjúruhájukra évtizednyi rákent zsír vont szigetelést. A söntéshez közelebb két fiatalabb, rosszarcú alak övéről kis méretű vörösréz poharak lógtak, amelyekkel a tornyosban gyűjtötték az érméket. A kardjaik ellenére úgy tűnt, nagyon gyanakvóan figyelnek három szívós, idősebb asszonyt, akik egy szúette asztalnál, csörögve tornyosoztak.

Én is gyanakodtam, de játszani akartam.

– Beszállhat egy negyedik is? – kérdeztem, főképp a kopasz gyilkostól, aki a paklit keverte. Ránézett a tetoválásomra. Minden joga meglett volna, hogy megüssön érte, de úgy tűnt, most nem fűlik hozzá a foga. A két másik kártyás is jobban vágyott arra, hogy szívélyesen kezdődjék a játék, mint egy sörre, úgyhogy ők sem tették rá a mancsukat a jutalomra.

Kopaszkám az üres szék felé biccentett, én meg leültem.

– Lamnuri pakli vagy mourayi? – kérdeztem.

– Szerinted?

– Világos. Lamnuri.

A nemesek meg az affélék a mourayi paklit használták. Azon jobbak a rajzok. De akiknek állandóan koszos a gallérja, a lamnuri paklival játszottak – azon egyszerűbbek a képek, két királynő helyett három van, és nincs orvos kártya, ha kihúzná az ember a halált. Ami engem illet, én jobban szeretem a mourayi paklit, de mindig szívesen adok másnak is esélyt.

– Most add meg az árát! – mondta a nő.

Előástam megfelelő mennyiségű érmét az erszényemből a nyitáshoz.

Csing-csing!

A nő bevont a játékba.

Három tornajáték-körből kettőt én nyertem, és passzoltam a harmadikat, nehogy úgy tűnjön, csalok, de aztán a háborús kör kincsesládája túlságosan is tele volt, hogy kihagyjam. A sápadt, szőkés nő, akin horoghoz hasonló heg éktelenkedett, gátlástalanul emelte a tétet, mert sérthetetlennek gondolta magát úgy, hogy az utolsó király a pakliban volt, csakhogy rádobtam az árulót, lenyilaztam a királynőt, ami elkapta volna az árulót, elvettem azt a királyt, és nyertem. Megint. Sokat.

– A faszba’ csinálod ezt, te angolna? – kérdezte a kopasz, kihagyva a hogy szót, mint egy jó holti útonálló. Az angolna sem volt valami kellemes megszólítás, de hát épp most tettem őt tönkre.

– Csak szerencsém volt – feleltem, és nem hazudtam.

A szerencséről majd később mesélek.

A nő azon vacillált, hogy leszúrjon-e vagy megüssön, de végül a száműzetésem mellett döntött.

– A picsába az asztaltól! – mondta, mármint hogy húzzak, úgyhogy az ingembe söpörtem a nyereményem, belecsúsztattam az erszényembe, aztán mosolyogva elsétáltam; még üldözőbe vett néhány megjegyzés az apámmal kapcsolatban, amelyek közül remélhetőleg egyik sem volt igaz. Mind meg akartak ütni, de túlságosan is lebilincselőnek találták a játékot; addig az asztalnál maradnak majd, amíg ketten koldusbotra nem jutnak, azután meg valószínűleg összeverekednek. Nem csoda, hogy annyi isten prédikátora beszél a játék ellen – több ember belehalt már, mint a Gyilkos Ábécébe. Majdnem azt mondtam, többeket megölt már, mint a goblinok, de az még hozzám képest is ocsmány túlzás lenne.

A söntés felé mentem, és vajon kit láttam nekidőlni a pult durva fájának egy akkora fickó mellett, aki a napot is képes lett volna kitakarni? Hát a spanthot az útról! Kínosan biccentettünk egymásnak. A mellette lévő helyet, amely felé épp tartottam, hirtelen elfoglalta egy selyemfiú, aki túlságosan sok fekete festéket használt a szeme körül. Végigmérte a madarászt, és sok elismerésre méltó dolgot talált rajta. A nő a maga módján vonzó volt, hála fekete hajának és tengerkék szemének, de még nem döntöttem el, hogy lapos pislantásaitól sajátosan elbűvölőnek tűnik-e, vagy jobban nézne ki, ha nem látszana álmosnak. A férfiak szeretik azokat a nőket, akik látszólag oda se bagóznak – amíg ezek a nők vonzók. Ugyanakkor a boldog nőket is szeretjük, amíg szépek, vagy a szomorú csinosakat, vagy a helyes arcú, dühös lánykákat. Értitek, hogy megy ez. Szóval, igen, a spanth szép volt. Ám ha mosolyognia kellene, hogy kioltson egy tüzet, akkor a város egyik fele leégne. Látszólag észre sem vette a lelkes kis hímringyót – jobban érdekelte a bora meg a révedezés. Gondterhelt lány jó csontozattal. A fiúk imádják ezt.

Kerestem magamnak egy másik helyet.

Egy többé-kevésbé tehetséges galti hárfás épp „A Tépázott-tengert” énekelte, a dalt, amely igen népszerű lett, miután a férfinép eléggé megritkult, hogy kissé megkérdőjelezhető legyen emberiségnek nevezni az emberiséget. Az elmúlt húsz évben a ség kifejezés lett divatos.

A hárfásnő hangja nem is csengett olyan rosszul, úgyhogy senki sem dobálta meg üvegekkel.

Egy nap a Tépázott-tenger
Hullámai közt gázolva
Ifjú, nemes arcú ember
került a láthatáromra.

Úszott egy hajadon felé,
Ki a sós vízben lépdesett,
És szégyenemre, lestem én,
Követtem menekvés helyett.

Illetlen csitri voltam én,
A kéjről még csak hallottam.
A víz alatt elmerülvén,
Mit láthatnék, nem is tudtam.

Két fonódó uszonyt láttam
Négy kulcsolódó láb helyett.
„Emberek vagytok?” – faggattam.
„Csupán csak emberségesek.”

„Létünk jobb elfelejtened,
Bár szemed tán embernek vélt,
Számodra víz nem rejteget
Sem férjet, se nem holmi kéjt.”

A sellő is szívélyesen
emint formált ott véleményt:
„Térj haza, s keress földeden
nedves helyett kedves legényt.”

Így hát a hűs tengervízben
Bölcsebb lány lettem, mint voltam.
Hálómat halra vetettem,
De igazság gyöngyét fogtam.

A nő kapott a kalapjába pár érmét, de túl kevés tapssal jutalmazták, beleszámítva az enyémet is, úgyhogy összecsomagolta a hárfáját, és átment a következő kocsmába, ahol talán hálásabb közönségre találhat majd.

Láttam, hogy az egyik sarokban a Boszorkánymesterek Céhének egyik varázslatárusa – egy fehérre púderezett arcú nő, aki összeszorította bal kezének hüvelyk- és első két ujját, ezzel jelelve céhhel szembeni hűségét – meggyújtott egy méhviasz gyertyát, körülötte egy hajfonattal, tudtunkra adva, hogy várja a vevőket. Nem is telt bele csak pár másodpercbe, mire egy durván font gyapjúból készült ruhát viselő fiatal nő odacsúsztatott neki egy érmét, és suttogni kezdte a boszorkány fülébe a kívánságait.

Miután kikértem, és belekóstoltam a Méh és Érmében csapolt, egészen jó vörös sörbe, a söntésnél egy komisz külsejű, viaszos, foltos bőrruhát viselő kis fickó lépett oda mellém, és egyenesen rámeredt a tetoválásomra. Nyitott tenyeret ábrázolt, rajta bizonyos rúnákkal, és az arcom jobb felét csúfította el. Csak a tűz fényénél lehetett látni, és akkor világos vörösesbarnának tűnt. Nem volt túl feltűnő, olyannak látszott, akár a régi henna. Nem is mindenki vette észre. Sajnos ez a fickó viszont igen.

– Az az Adós Keze, ej?

Azt mondta, ej, ami észak-holti modorosság. Úgy tűnt, itt mindenki éholti, ami érthető – ez a hely nem esett olyan messze a tartomány határától.

El kellett ismernem a tetoválást, de nem kellett jámboran tennem.

– Ej – mondtam, egy kicsit elnyújtva, hogy ne tudja megállapítani, gúnyolom-e éppen, vagy szintén olyan bugris vagyok, mint ő.

– Látja ezt, csapos?

– Látom – felelte a nő hátra sem nézve. Most egy széken állt éppen, hogy az egyik fenti polcról adjon bort a spanthnak.

– Ma este már kérte valaki a céhajándékot? – kérdezte a bugris.

– Ná – mondta a csapos, egy másik éholti. – Ma még nem.

Bőrös most végigmért. Hátradőltem, hogy jól lássa az övemen a tőrt, amivel jól lehetett döfni meg metszeni is. Komoly kés volt. Egy késharcos fegyvere. Palthrának neveztem, ami galtul azt jelenti, szirom – az övem hátulján lógó rondel meg az Angna, avagy szög névre hallgatott –, és Palthra hüvelyén két kis bőrrózsa-berakás díszlett. Nem mintha Bőrös többet látna a hüvelynél és a markolatnál. Levágnák a hüvelykujjamat, ha kést rántanék bárkire, aki a Szedők nevében felpofozott, és ha a vérét ontom, a Céh megszúrna ott, ahol én szúrtam meg őt a pofonért.

De ez a kark vajon tudta ezt?

– Akkor kérem a céhajándékot. Adós, a Szedők nevében, ez a tiéd!

Egen, tudta.

Visszanézett a két lánykára, akiket eddig szédített, és azok közül is a szebbikre, majd le sem véve róla a szemét, meglendítette a kezét, és behúzott egyet. Persze, fájt, főleg a gyűrűje, amitől az ajkam egy kicsit felszakadt belül, de az ilyesmi sosem fájt annyira, mint a tudat, hogy egy ilyen suttyó ütlegelhetett, míg én nem vághattam vissza. Még csak nem is szólhattam hozzá ezek után, amíg ő nem szólított meg.

A csapos öntött a fickónak fél pint sört a Céh ajándékaként, és elég habot hagyott rajta, hogy a fickó tudja, a nő mit gondol róla, amiért gyávának tünteti fel az éholtiakat, mintha csak azokat mernék megütni, akik nem adhatják vissza a kölcsönt. A bugris beleivott a sörbe; szinte szőrtelen felső ajka csupa hab lett, amit aztán a ruhaujjával törölt le.

– Az ember fizesse meg, amivel tartozik – közölte a húszéves zöldfülűek meggyőződésével a helyiségben ülők meg saját maga kedvéért is, de csak erre volt szükségem. Az ütés után nem kellett volna beszélnie hozzám. Most már megszólalhattam.

– Az ember kezén némi bőrkeményedés sem árt – mondtam. – A tiéd olyan, mintha egy kisfiútól vetted volna kölcsön.

Meglepettnek látszott, hogy feleltem, de leplezte, amennyire tudta – megemelte felém a fél pintjét, mintha megkapta volna, amit akart, és nem érdekelte, hogy mit beszélek. De persze érdekelte. Valaki felhorkant arra, amit mondtam, a nevetés pedig megsebezte őt, főképp a kiscsibéi előtt. Ó, ismertem a fajtáját. A családjának volt némi pénze, de ő, amilyen seggfej, fogta magát és otthagyta a fogadót, a szatócsboltot – vagy akármilyen üzletet is vezetett a bütykös lábú anyja –, mert ő bizony ki nem állhatta, ha megmondják neki, mit csináljon. Lehet, hogy eljutott volna a Céh egyik szérűskertjébe, hogy hasztalan trükkökkel tömje tele a fejét és tolvajnak mondja magát, de még ez sem sikerült neki, és kidobták, mielőtt még maga alá temette volna az adóssága. Elég idő eltelt, most már bűzlenek a ruhái, de még mindig nem adta zaciba az utolsó jó gyűrűjét. Egyetlen húzós hét választotta el attól, hogy selyemfiú vagy zsoldos legyen belőle, ám az elsőhöz nem elég édes vagy rafinált, a másodikhoz meg nem elég erős.

Fél szívdobbanásra jártam attól, hogy megsajnáljam, de az arcom még mindig sajgott a rohadék kezétől, úgyhogy azt mondtam:

– A Céhet nem érdekli, ha még egyszer megütsz. Szerintem igazán kár, hogy az elsőt ilyen semmiségre pazaroltad el, te apátlan kark!

Ha még sosem jártatok Galtiában vagy Éholtban, a kark azt jelenti, híg fing. Az a fajta, amit először egyvalaminek gondolsz, de aztán szégyenedre és bánatodra mégis másvalami lesz. A galtok ezért mondják, hogy „zárd be a whiskeys kancsót”, és nem azt, hogy dugaszold be. A dugó és a kark a mi nyelvünkön majdnem ugyanúgy hangzik, és a legtöbbünk nem utálja annyira a whiskeyt, hogy csak úgy beletegyen egy karkot.

A kocsmában erre többen is huhogni kezdtek, főképp a juhászok és a földműves asszonyok, vagyis nem azok a fajták, akik elnézik a gyengeséget. A bugris nem hagyhatta, hogy ez legyen az utolsó szó, másképp minél tovább folyik az alkohol, annál valószínűbb, hogy közülük is le kell rendeznie néhányat. Egy okos fiú elzavarta volna a lányokat, akármilyen szénakazal várta is őket, hogy bolhákat cseréljenek. De ő nem volt okos.

– Nem próbáltalak bántani, csak a sört akartam. De bántalak, ha kéred, te szaros nyelvű galt knap!

A spanth a fogával húzta ki a borosüveg dugóját, és öntött magának egy kortyot, míg derűs érdeklődéssel felvonta az egyik szemöldökét. Valószínűleg nem tudta, hogy a knap azt jelenti, csöcs, ahogy bizonyára azt sem sejthette, hogy a szó, amit használni készültem, egy kifejezetten aranyos fanszőrzetcsomót jelent.

– Azt erősen kétlem, sprumli – mondtam. – Szerintem te arra se lennél képes, hogy jobban fájjon, mint amikor a múltkor hugyoztam egy nagyot. De ha annyira meg akarod próbálni, akkor itt az arcom, ne kíméld! Szóval, gyere, csapj meg újra, mielőtt a kis húgocskáidnak eszébe jutna, hogy a rossz asztalnál ülnek.

Fekete nyelvemet az orrom hegyéhez érintettem, és a bugrisra kacsintottam.

Neki se kellett több.

Átiramodott a kocsmán, és az állkapcsom felé csapott. Összehúzódtam és elhajoltam, hogy a jó részét felfogja a vállam. Nem foglak untatni benneteket azzal, hogy beszámolok minden egyes ütésről, de azt azért elmondom, hogy felém kapkodott kicsi cicamancsaival, és hamarosan már a földön hemperegtünk, ahol közel húztam a fejét, aztán megragadtam a karját, majd megint a fejét. Olyan szaga volt, mint az egyhetes izzadságnak, meg mintha a bőrruhája egyszer bedohosodott volna, és az igazán sosem múlik el, igaz? A csapos azt kiáltozta, hogy „Úgy, úgy!” meg „Gyerünk, gyerünk!”, amíg félre nem taszigált minket a cséphadaró végével, amit a sárgarézlap tükör fölé erősített – a leányok háborújában valószínűleg azzal választotta ketté a goblinok haját.

Felkeltem, kezemet véres ajkamhoz tartva – nyilvánvalóan rosszabb állapotban voltam, mint Dohosbőrös –, mire a bugris olyan mozdulattal vetette hátra közepesen hosszú haját, amit még egy kakas is megirigyelt volna. Mivel az övé volt az első ütés, és mivel nyilvánvalóan igazi faszkalap volt, a csapos az ajtó felé lökte. A bugris kifelé menet összeszedte a lánykákat, és azt mondta: „Üdv a Céhnek!”, de olyan gorombán, hogy most már biztosra vettem: a Szedők egyszer jól megrágták és kiköpték.

– Sajnálom, hogy nem ihattad meg a sörödet! – mondtam távolodó hátának.

Odanéztem, ahol a spanth állt, de a verekedés alatt kisurrant a helyiségből. Egy nő, akinek jelenése volt valahol. Egy nő, aki nem akarta, hogy felismerjék. Érdekes. Láttam azt a piperkőc, festett szemű selyemfiút, aki olyan érdektelenül nézett felém, mintha kóbor kutya lettem volna. Rákacsintottam. Erre ő gunyorosan elvigyorodott, és elfordult, márpedig én pontosan ezt akartam, mert ki kellett vennem valamit a számból, és eltenni az erszényembe.

Dohosbőrös gyűrűjét.

Goblin ezüstöt.

Valószínűleg az utolsó igazi értéktárgyát.

Megérte hagyni, hogy párszor rossz szögből súroljon – azokat én irányítottam. Jól megcsíptem az ujját, miközben letéptem róla a gyűrűt, úgyhogy még mindig ott érzi majd – ha szerencsém lesz, addig észre sem veszi a hiányát, amíg a szalma közé nem huppan.

És szerencsém is lett.

Nagyon nagy szerencsém.

Sok szempontból teljesen hétköznapi vagyok. A legtöbb embernél alacsonyabb, de a galtok ilyenek. Sovány, akár egy kóbor kutya. Nincs említésre méltó seggem, úgyhogy övvel kell a nadrágomat Farváros felett tartanom. Egész jól hegedülök, ahogy már mondtam, és nem vágnátok torkon, ha a közeletekben énekelnék, de az esküvőtökre sem bérelnétek azért fel. Egyes dolgokban szar vagyok. Például nem nevetek, ha valamit viccesnek találok. Nem megy a fejszámolás. A földművelés. A nehéz dolgok emelgetése. De a tolvajlás? Abban aztán van tehetségem! És ennek a tehetségnek a része, hogy színtiszta érzékkel és tudatossággal fordulok a szerencse felé. Két, születéskor elnyert nagyszerű érzékem egyike a szerencse – a másodikról majd később mesélek.

A szerencse nagyon is valós, és ha bárki mást állít, azt akarja, hogy minden elismerés őt illesse a sikereiért. A szerencse egy folyó. Érzem, amikor belemerülök, meg akkor is, amikor kimászom belőle. Gondolkodjatok el ezen egy pillanatra. A legtöbb ember a nehéz vagy nem sokat ígérő dolgokkal próbálkozik anélkül, hogy kicsit is sejtené, vajon működni fognak-e, vagy sem. Velem nem ez a helyzet. Amikor a mellcsontom alatt érzem a jó szerencse belső ragyogását, akkor tudom, hogy igen, el tudom ragadni annak a nőnek az erszényét, és hogy lesz benne egy gyémánt vagy három aranyoroszlán. Tudom, hogy át tudok ugrani a messze lévő tetőre, és hogy a lábam el fogja kerülni a meglazult cserepeket. És amikor leülök, hogy megkeverjem a paklit, akkor tudom, hogy a másik fickót elárasztják majd a méhek és az ásók, és valószínűleg egyszer-kétszer ellátogat hozzá régi barátunk, a halál is.

A szerencsejáték felébreszti bennem a szerencsét, és nem telik sokba, hogy irányíthatatlanná váljon. Az ember csak bizonyos mennyiségű leosztást vagy kockadobást nyerhet meg, mielőtt a többiek készen állnának rá, hogy átvágják a torkát. Még rosszabb, hogy ha játékra használom el a szerencsémet, akkor egy csepp sem marad addigra, amikor tényleges szükségem lesz rá. Amikor érzem, hogy a szerencse üres hűvöse megfogyatkozik, akkor tudom, hogy ha jeges útra lépek, esélyesen eltöröm a farokcsontomat. Meghúzom magam, mert jó eséllyel találkozhatok olyasvalakivel, akit egy évvel korábban átvertem, vagy egy leányzóval, akivel nem barátokként váltunk el.

A szerencsének köszönhetően kerültem egy szérűskertből egy Igazi Iskolába, amikor csatlakoztam a Szedők Céhéhez. Tudjátok, ők általában minden fiút meg lányt összeszednek, akit csak rá tudnak venni, hogy beiratkozzon a Hitvány Iskolába, de a kilencből csak három iskola igazi. A szérűskertek megtanítják az egyszerű zárfeltörést, falmászást, némi késharcot, de semmit, ami túl bonyolult. Varázslatokat nem. Csapdakeresést vagy állati beszédet nem, sem átverést, sem megtévesztést. Csak a szoktatásról szól az egész. A szérűskertből az ember erősen, gyorsan, szívósan, kissé hozzáértőn, és súlyos adóssággal a nyakában távozik. Ha utóbbit valahogy meg tudja fizetni, akkor az nagyon jó. Ha nem, akkor jön az, hogy szerződtetnek. Vagyis a Céhnek több ezer lábtörője, utcalánya és kényszermunkása van. Össze tudnak hívni egy egész csőcseléket, hogy megfélemlítsenek egy várost, aztán képesek szétoszlatni és elrejteni őket, mielőtt még a báró lándzsásai felbukkannának.

Én egy Igazi Iskolába jártam.

Legalábbis azt hiszem.

Akárhogy is, nagy adósságot varrtak a nyakamba, ahogy azt mindenkivel tenni akarják.

Tessék, olvassátok el magatoknak.

Nagyra becsült Kinch Na Shannack,

Harmadéves gyógyító,

Elsőéves mágus,

Adós részére.

Mi, a Pigdenay-i Rendkívüli Tudományok Akadémiájának kincstárnokai, Szedők Céhével szembeni hűségünkben, jelentős vonakodással és nem elhanyagolható csalódottsággal tájékoztatjuk, hogy az adósságának húsa túlnőtte az ön munkára való hajlandóságának páncélját, repedéssel fenyegetve a testét.

Mivel a legutóbbi négy, évszakonkénti fizetsége átlagosan kevesebb mint két trunciát tett ki, ilyen tunya tempóban mintegy tizenhat évig nem fogja megfizetni nyolcvanöt truncia aranyból, egy aranydámából, egy ezüstlovagból és három ezüstlatorból (valamint ezek kamatából) álló adósságát. Nem szükséges az aktuáriusainkat zargatnunk azzal, hogy elmondják, ez túlmutat az ön valószínűsíthető élettartamán és a szakmában eltöltött, feltehetőleg tevékeny éveinek idején. Csak egy korábbi mestere érvelésének engedve határoztunk úgy, hogy kifizetődőbb, ha ön életben van és ereje teljében, mint ha intő példaként szolgál, mindenki számára láthatóan megcsonkítva, vagy holtan.

Emiatt aztán hüvelykujjvesztés terhe mellett utasítjuk, hogy látogasson el az önhöz legközelebbi, bejegyzett céhházba, átnézés és nyelvelés céljából, amelynek legvalószínűbb eredménye jelentős mértékű munkaszerződés lesz. A hírszerzésünk szerint ön a Fehér úton található, és javaslatuk szerint Cadothban van a személyéhez legközelebbi céhház. Természetesen, ha érkezésekor haladéktalanul megfizet

Két aranyoroszlánt és öt ezüstkuvikot,

vagy

Egy truncia aranyat, két aranydámát, egy ezüstshillinget,

akkor a beszélgetés sokkal szívélyesebb lesz, és igen nagy hatással lesz arra, hogy lássuk: jó szándékkal áll az ígéretéhez. Nem szükséges emlékeztetnünk rá, hogy a falaink közt önnek ajándékozott készségek a legtöbb diákunkat felruházzák a képességgel, hogy az első hét évben kényelmes, vagy az első háromban kemény és szerencsés munkával olyan összegekre leljenek, amelyekkel tisztára moshatják a nevüket, és hogy kegyelmünk, miszerint csak a nyitott tenyér jelének terhét varrjuk az arcára, nem tart sokáig, amennyiben az ön részéről nem tapasztalunk elismerésre méltó ténykedést.

Gyöngédséggel (egyelőre),

A Ritka és Áhított Tudományok mestereinek

Alázatos Kincstárnokai

Saját kézzel,

Kelt a Jelölt 1233. évben, hamvadó első holdnapján

Most tizennyolcadika volt, pontosan hamvadó felénél jártunk. Aratáshava gyorsan közeledett, vele pedig a Céhnek szükséges újabb fizetség ideje.

Dohosbőrös gyűrűje jó kezdet, de Cadothban még lopnom kellett pár dolgot.

És találnom kellett egy vásárlót.

3
Ganétetű

– Goblinezüst, mi? – kérdezte az öregecske nő, aki egy nagyítón át épp Dohosbőrös gyűrűjét vizsgálgatta – nem mintha szüksége lett volna a nagyítóra, hogy tudja, azon egy goblin kalapácsa dolgozott: a goblinezüst ugyanis zölden verte vissza a fényt, és egyesek úgy gondolták, különös szépsége mögött elbújhatott még az arany is. És egyesek alatt saját magamra gondolok. A nő gyertyalámpásainak fénye nagyon szépen kiemelte a nyitott tenyeres tetoválásomat is. – Rád meg neheztelnek a Szedők. Munkát akarsz?

Igazából nem akart felbérelni. Tudni akarta, mennyire vagyok mohó. Nem úgy tömte tele a boltját kimagasló minőségű lopott áruval, hogy olyanokat bérelt fel, akiket nem is ismer.

– Már van munkám, de köszönöm.

– Szóra sem érdemes.

Én is így gondoltam.

– Akkor ki dolgoztat, he? Cobb-bal vagy?

– Tíz shilling – mondtam –, és hálásan fogadok kuvikokat is.

A nő felnevetett, kivillantva a foga helyét elfoglaló barna csonkokat.

– Kuvikom akad, de nem kapsz tízet. Ezér’ inkább csak hatot.

– Mindketten tudjuk, hogy neked tizenötöt ér, és egy dámáért meg egy aranyszajháért fogod eladni. Azt csinálom, hogy mindig egy shillinggel többet kérek, amikor az enyémnél kevesebbet ajánlasz. Most tizenegyet akarok. Ha inkább tizenkettőt adnál, ajánlj érte hetet.

– Hát, te kis ganétetű! – mondta a nő.

– Nem számítok fel azért semmit, ha gorombáskodsz, mert kedvelem az olyat. De ha akarod ezt a gyönyörű ezüstöt, akkor tizenegyre van szükségem, lehetőleg…

– Kuvikokban, ej, tudom, te kis…

– Ha még egyszer ganétetűnek nevezel, már tizenkettőt kell adnod. Másban nem szeretem a lustaságot, csak magamban.

A nő becsukta a száját, aztán rám hunyorgott.

Horkolás szűrődött felénk a tetődeszkákon át.

A nő abbahagyta a hunyorgást.

– Igen, tudom, ha arra utasítod, akkor követ majd, és durván megölelget a sikátorban. Elmondtam egy kis alvásvarázslatot, amíg a gyűrűmet vizslattad. Varázstrükk. Kis mágia. Tolvajmágia. Olyanon nem működött volna, akinek erős az elméje, de a horkolásából ítélve ő túlságosan is szereti a sört, és már alig fér az ingébe. A kövér emberek jellegzetesen horkolnak.

Mintha csak illusztrálni akarta volna a kijelentésemet, a horkolás döccent egyet, elhallgatott, aztán még hangosabban lecsapott.

– Kapsz tőlem kilencet, csak hogy te meg a keleties dumád gyorsabban elkotródjon innen, te galt ganétetű!

– Tizenhármat fogsz adni, mert kevesebbet mondtál, és megismételted magad.

Az öregasszony úgy mozdult, mintha legszívesebben ő maga dobott volna ki, de aztán újra hátradőlt.

– Tíz, és már az is kész rablás.

– Tizennégy. És ha megint habozol, akkor elkezdek azon gondolkodni, vajon a Tollasíj utcában, a harangtorony alatti üzletben megnéznék-e ezt a gyűrűt. Azon pókjel van – Cobbé, igaz? A vetélytársad? A szeretőd volt, amikor még mindketten láttátok, hogy mivel hugyoztok? Csak abból a kis fanyar szelídségből gondolom, ami a hangodban csendült az említésekor. Az, hogy még nem dobtál ki, arra utal, hogy tizenötöt fogsz fizetni, ahogy mondtam, de ha gyors vagy és okos, akkor nekem elég lesz tizennégy is, mert érzelgős vagyok, és arra a büdös vénasszonyra emlékeztetsz, aki elvette a szüzességemet.

A nő az akarata puszta holtsúlyának segítségével lebiggyesztette az ajkát, kiszámolt tizennégy shillinget – egyiket sem kuvikban –, aztán felém lökte őket, és zsebre tette a gyűrűt. Elraktam az erszényembe a pénzem, míg azon tűnődtem, vajon az öregasszony hajlandó lesz-e még egy utolsó viszontválasz nélkül elengedni.

Nem volt hajlandó.

A következőket úgy sziszegte felém, akár egy urrimadi kobra.

– Látom, azt hiszed, okos vagy, és tán nem is tévedsz, de a fényeimre, te csak egy mocskos, fekete nyelvű tolvaj vagy, és soha nem is leszel több!

Kenetteljesen elmosolyodtam, félig meghajoltam, és kiléptem a hátsó ajtón, elkerülve egy nyálcseppet, amely épp a mennyezetbe vájt gyilkolórésen át ereszkedett lefelé.

Hallottam, hogy valami nekicsapódik az ajtónak, miután becsuktam.

Annyira imádom a kereskedés izgalmát!

Ezután elindultam a Szedők Céhébe, hogy kiderítsem, vajon mennyit vásárolhatok vissza gondosan kimért jóakaratukból.

4
A Bakóház

– Hogy van az arcod?

A Bakóház egyik asztalánál ültem. Az épület meglehetősen közel esett az elülső kapuhoz: bárki észrevehette. Ez volt a hivatalos, alacsony szintű módja annak, hogy valaki elérje a Szedők Céhét. A Céh persze mindig ott van, ahol nem is gondolná az ember, ugyanakkor ott is szoktak lenni, ahová mondják magukat. Így nem nagyon kell tartaniuk a báróktól és a hercegektől, sőt előfordult, hogy egy királyból is gúnyt űztek. Egy korona sem ül olyan biztosan a helyén, hogy egy tőr ne tudná elmozdítani.

Észrevettem a négyzet alakú facégért, rajta az akasztottal, aki a saját hurkát tartja. Remek cégér ez különféle színű fák berakásával, aranylevelek keretével. Emellett egy aranyló livrét szögeltek az akasztott szabad kezéhez, mert azt senki sem merné elvenni. Úgy láttam, egy gallardiai oroszlán. Mondtam már, hogy imádom azokat? A velem szemben ülő nő, aki báránypergamenre írt nyilvántartásomat olvasta, káprázatosan szép volt. Nagyjából tizenkilencnek tűnt, de a szőr a hátamon azt sugallta, ért a mágiához, úgyhogy akár idősebb lehetett még annál a kuvikokkal zsugoriskodó szipirtyónál is.

– Még senkinek sem sikerült lepofoznia rólam, úgyhogy nem panaszkodhatom.

A lány keszeg mosolya talán egy hajszálnyival szélesebbre húzódott; de talán nem. Mellette egy orgyilkos adeptusnő támaszkodott a pultnak, aki olyan szálkásnak bizonyult, hogy szűk, mégis rugalmas gyapjú- és selyemruháin át is meg lehetett számlálni az izmait. Úgy henyélt, akár a lusta nap fénye, mintha nem maga lett volna a testet öltött veszedelem. Nehezen vettem rá magam, hogy ne őt bámuljam; fekete nyakából, orcájából és alkarjából ítélve egyértelmű volt, hogy szinte tetőtől talpig sötét rúnák borítják, amelyek lehetővé tették, hogy eltűnjön, mérget igyon és mérget köpjön. A Hitvány Iskolában láttam, hogy egy adeptus repül. Ténylegesen repült. A világon talán százan lehettek. Vagy talán csak húszan. Akárki ismerte is a számukat, sosem hozta nyilvánosságra. Gyorsan elkaptam a tekintetem az adeptus bőrén lévő rúnákról, mielőtt még bárki is észrevenné, hogy azokat olvasgatom. Eltűnődtem, a mellkasán vajon mire jó az óratetoválás.

A „fiatal nő” összevetette a dokumentumomon lévő pecsétet azzal, amely az előtte tátongó óriási könyvben volt, aztán mindkettőre azt írta, hogy 1t 1d 14s. A csuklójához kötött tanúérmét átvonta az asztalon pihenő truncia, dáma és tizennégy shilling felett, majd beletette őket egy bőrerszénybe, amelyet aztán az orgyilkos adeptusnak dobott, aki ezután bevitte a pult mögé, és látszólag elindult lefelé a lépcsőn – habár egészen valószínű, hogy egyszerűen eltűnt az emeleten.

– Maradsz estére, kópé? – kérdezte a talán fiatal nő, és a mosolya határozottan szélesebbé vált. A kópé a legalacsonyabb tolvajrang, de igazi tolvaj, nem madárijesztő, és ez azért jelent valamit. A Pigdenay-i Hitvány Iskolában lettem kópé. Ha megfizetem az adósságomat, befejezek még egy évnyi képzést és/vagy megcsinálok pár káprázatos svindlit, előléptetnek csellé. Aztán ha továbbra is kiemelkedő teljesítményt nyújtok a kellően rossz társaságban, akkor elnyerhetem a faun rangot. A legendák faunjának őzlába van – a faunokat nem könnyű elkapni. Jól hangzik, mi? A Céh egyik erőssége a költészet – az ember ettől úgy érzi, hogy olyasminek a része, ami nemcsak párját ritkítóan erős, hanem kegyetlenül sunyi és ravasz is.

A legjobbjaink szívesen maradnak faunok, mert az utolsó szint az aszkétáknak és a félőrülteknek való.

A tolvajok utolsó rangjába tartozók, akiket éhezőknek nevezünk, éhségesküt tesznek, és megesküsznek rá, hogy semmiért sem fognak fizetni. Amit nem tudnak ellopni, azt mi, többiek biztosíthatjuk nekik, de még az idősebbjeik is, akik már lelassultak, különféle cselszövésekkel keresik a kenyerüket, terveket szőnek a jó testi erőben lévők számára, és tanítanak. Én is tanultam egy vagy két éhező pálcája alatt.

A kikérdezőm még nem csukta be a könyvet.

– Itt az áll, hogy kedveled a magas lányokat. Ez igaz? – Beszéd közben megnyúltak a lábai, és már lenézett rám, pedig korábban egy vonalban volt a szemünk. Kellemes, mégis zavarba ejtő érzés kerített a hatalmába, ami miatt keresztbe kellett vetnem a lábamat. – Tudod, ma este újhold van. Igen előnyös azoknak, akik először párosodnak. Egy aranydáma, és éjfélig a tiéd vagyok.

– Ha tudnád, mit tettem, hogy megszerezzem azt a pénzt!

– Ha tudnád, mit tehetnék, hogy elfelejtsd!

– Ki fogja őrizni a házat? Mármint, amíg tönkreteszem a méhedet, és rabul ejtem a szíved.

– Mindkettőt eltávolíttattam. És majd ő – biccentett egy idősebb, ám még mindig bájos asszony felé, aki akkor jelent meg a pult mögött. Második pillantásra egyértelművé vált, hogy ez ugyanaz a lány, aki most előttem ült, csak húsz évvel idősebb. Ez a „lány” nem egyszerű titkárnő vagy szajha volt, hanem nagy valószínűség szerint egy aggály (egy magas rangú törvényszolga), aki egyenesen a problémától (az olyan, mint a polgármester) kapja a parancsait. A bőröm alatt szétterjedt az ocsmány, tajtékzó féltékenység. Akárhogy duplázta is meg magát – szemzés, tükrözés vagy valamiféle időtorzítás segítségével –, én sosem fogok ilyen erős mágiát használni. Soha.

– Soha – mondtam.

– Mit soha? – kérdezte a lány, majd a nyelvét a szája sarkához érintette, és lassan visszahúzta.

– Sosem kerül le rólam ez a tetoválás, ha nem… – Elhallgattam. Figyeltem a helyet, ahol korábban a nyelve volt, és kiélveztem a rajtam használt erotikus varázstrükkje búgását.

– Ha nem fizeted meg a családot?

– Igen.

– Mit szólnál hozzá, ha azt mondanám, hogy munkám akadt a számodra?

– Hogy beszélj csak, én meg hadd figyeljem, ahogy a szád mozog.

– Munkám akadt neked – mondta. Mielőtt még felelhettem volna, a fejemhez nyomott egy tanúérmét, és képeket varázsolt az elmémbe.

Láttam.

Láttam.

Naplementekor szaladtam a hidegben.

Nő voltam, fiatalabb lány, aki tanúérmét nyomott a fejemnek, és elfordultam, hogy a hátam mögé nézzek.

Valaki Oustrim nyelvén, gunniul kiabált nekem, amit általában nem értek – azt mondta, ne nézzek oda.

Láttam egy kétszínű tornyot romokban, a kövei összeomlottak. Láttam egy hatalmas szobrot, amely arcra bukott. A király testőrsége felsorakozott, szárnyas lándzsákat tartottak egy árny felé, amely a porból emelkedett ki – a rémületük ellenére is nagy fegyelemmel meneteltek hátrafelé. Hatalmas dobok dübögtek, különös kürtök bőgtek, és mindenki ordítozott. Kövek repültek a levegőben és nyilak. Egy sófár hangzott fel: elrendelte a siralmas visszavonulást.

Még több árnyékos alak látszott az erőd romjai mögött, mindegyik két ember magas, testük, akár egy hordó. Bronzfejű, gyerekkoporsó méretű csatabárdokat tartottak, meg parittyákat, amelyekkel akkora köveket is elhajíthattak, amelyekhez egy ember mindkét kezét használta volna. Egyesek fatörzseket tartottak rönkökként magukhoz. Az egyikük épp elhajított egy efféle fát, ami pörögni kezdett, és eltalálta az alabárdos embereket, megölve vagy megnyomorítva őket. A királyi őrség többi katonája elfutott.

Megragadott egy kéz, és megperdített, aztán egy nő, akinek az arany nyakravalójába egy nagy smaragdot illesztettek, beleordított az arcomba borgőzös lehelettel, hogy fussak, fussak már, és valahol felsikoltott egy gyerek. Minden elsötétült, aztán már egyfajta köves dombon álltam, és az alkony utolsó fényénél figyeltem, amint kis alakok áradnak elő a romos városból, és nagyok áramlanak befelé. A tüzek feketeséget pöfögtek az égbe, amely visszatükröződött a nagy, nyugodt tó vagy öböl vizén. Varjak és sirályok keringtek a csatatér felett, nem messze a lerombolt nyugati falaktól. Fáztam.

Azután egy szőke lány lettem imbolygó gyertyafénynél; egy tükörbe néztem, homlokomon ezzel az érmével, míg a hajam vonalában egy karcolásból szivárgó vér tette nyálkássá a bőrömet. A smaragdos nyakravalót viseltem. Tudtam, hogy tőr lóg a bal oldalamon – egy tőr, amit nagyon, de nagyon jól tudtam használni. Kimondtam a nevemet, ami nem az enyém volt, és a hajam barnává változott. Gunniul azt mondtam, hogy megfizettem az adósságomat. Rámeredtem az arcomon a rózsatetoválásra, amely alig látszott a gyertyafényben. Azt mondtam: „Szedd le rólam!” Kifejezéstelen arccal megismételtem, és megborzongtam. Aztán minden elsötétült.

A tanúérmék erős mágiát hordoznak magukban, és legjobb tudomásom szerint mindig igazat láttatnak. Olyasmit láttam, amit hétszáz év óta vagy még hosszabb ideje nem láttak Emberföldön. Ez egy óriáshadsereg volt. Egyetlen óriás is lenyűgöző, de a szóbeszéd szerint a Rab-hegységen túl kis klánokban éltek, és megelégedtek azzal, hogy az óriási hegyi bivalyaik tejét fejjék és rabszolgasorba taszítsák az apróbb népeket, akik elég ostobák ahhoz, hogy túl messze vándoroljanak nyugatra. Az ember egyszerre legfeljebb ötöt vagy tízet látott belőlük. Hogy összeverődtek, és átkeltek azokon az alattomos hegyeken, méghozzá elég nagy számban, hogy ledöntsék egy város falait, összezúzzák az őreit, és a dombok közé kergessék a népét… Hát, az valami rettenetes volt, és újdonság a most élő generációk számára.

Azért éltünk túl harmincévnyi viaskodást a harapósokkal, hogy aztán egyszerűen átgyalogoljanak rajtunk az irdatlanok? Nem mintha Holtra meg a többi keleti királyságra egyhamar rávetülne az árnyékuk – Hrava, Oustrim fővárosa szamárháton vagy ökrös szekéren, erőltetett menettel nyolcheti távolságra állt Holttól nyugat felé; gyalog egy évszaknyira; tengeren pedig egy rohadt hónapnyira. Odáig hat királyságon át vezetett az út. De vajon milyen népes lehetett ez a sereg? Mit akarhatott? Megállíthatnák-e a királyságok, ha keletre próbálna gázolni, egészen a Mithrin-tengerig?

A lány megszakította a révedezésemet, visszavette a tanúérmét, és megcsípett, bár nem túl barátságtalanul.

– Úgy hisszük, hogy egy bizonyos spanth, akivel találkoztál az úton, Oustrimba tart, valószínűleg Hrava városába. Vele fogsz menni. Ha teheted, nyerd el a bizalmát; másképp kövesd észrevétlenül, és várd a további utasításokat – mondta. – Az, hogy óriások támadtak arra a királyságra, nagy kerekeket lendített mozgásba, és a Céh érdekeltségébe tartozik, hogy ezek a kerekek merre forognak. A küldetésed részleteit jelenleg jobb, ha nem tudod, de ha szükség lenne rá, hogy tájékoztass valakit arról, miért mész, akkor mondd, hogy bizonyos varázstárgyakat kell megszerezned, amit Oustrim királyának ereklyetartójában tárolnak, köztük a keshi nyílpálcát, egy macskaugrás gyűrűjét és a Keménykő Nyakperecet.

– Az utolsó mit csinál? – kérdeztem. – Az idős férjek úgy állnak tőle, mint az ifjak?

– Nem. De tetszik az észjárásod.

Amiatt, ahogy a nyelvével a felső fogsorához ért, egyszerűen képtelen voltam ezután nem a száját figyelni.

– Az idő nem a barátod, Kinch – mondta. – A spanth nem fog piszmogni, de mindenképpen ösztökéld, ha sietni kell, és ne hátráltasd a saját ostobaságoddal, máskülönben annak az árát nem csak érmében kell megfizetned. Ma van hamvadó tizenkilencedike, és a hold azt a koromsötét arcát mutatja felénk, amit mi, éjjeli teremtmények annyira szeretünk. Próbálj erjesztő havának elsejére Hravába érni, mostantól két ragyogó holdnyi idő múlva, habár csak az istenek tudhatják, addig mi történik ott így, hogy a város már elbukott.

– Ez a sok holdas duma fellobbantotta a véremet – mondtam neki. – Egy fél dámáért? Csak egy fél éjszakát?

Most rothadó fogakkal mosolygott rám; még rosszabb látványt nyújtott, mint a zálogházas nő.

– Azt kapod, amit megfizetsz – mondta.

Gyakorlatilag kirohantam onnan.

5
Útitársnak egy rókát

– Oustrimba mész? – kérdeztem a spanthtól.

A fogadóban történt, ahol rátaláltam, a Deres Lóban, egy helyes, régi, tűzveszélyes faépületben, amit imádtak az utazók, akik meg akarták kímélni az erszényüket. Egy székben ültem a spanth ágya mellett, amikor megszólaltam, és amit feltettem, annyira nem is volt tisztességes kérdés, mert a nő éppen aludt.

A spanth ekkor gyorsan, akár a nyári villámlás, megragadott a sarkamnál fogva, és fejjel lefelé kilógatott az ablakon, amit kinyitottam. Nem tudta, hogy addig nem szólaltam meg, amíg készen nem álltam felébreszteni őt – már körbenéztem a szobájában, és átkutattam kevéske e világi javait is. Ezen a helyen kád nem akadt, csak egy tálnyi koszos víz, amiben megmosdhatott, aztán beáztathatta a véres pólyákat; karját frissek fedték ott, ahol a nyilam megszúrta. A pajzsát a falnak döntötte. Az a szépséges spadín fedetlenül feküdt az ágyon – nagyon hasonlított a gunni seaxra, csak sokkal elegánsabb volt. Szögletes kard, a pengéje majdnem két láb hosszú, a gyengéjénél szélesebb, zömök gerinccel, vércsatornával és egy igen álnok kinézetű heggyel, amely leginkább törött üvegszilánkra emlékeztetett. Milyen gyorsan beledöfte volna a szívembe, ha veszek akár egy rossz lélegzetet is, amíg fölébe hajoltam!

De ebben rejlik a szakma izgalma.

Az erszényeibe nem okozott nagy nehézséget belenéznem. Kevesebb pénze volt, mint amennyivel kényelmesen messzire lehetett utazni, legalábbis az övén lógó erszényekben. Nem vettem el belőle. Nem akadt benne annyi érme, hogy ne hiányolta volna őket, én pedig a magam oldalán akartam őt tudni. Csakhogy nehéz a zsákjában hagynom a pénzt. Valamiféle betegséggel küzdök, ha pénzről van szó – az érmékkel szembeni szerelmemnek nem sok köze van a kereskedelemhez. Csak imádom a külsejét, a súlyát, az illatát. Reméltem, hogy egy nap eleget összeharácsolok, hogy csak úgy dúskálhassak benne, és ne kelljen elköltenem.

A nőnek akadt ishpanthiai ezüstje – három lótusz és két királyi fej, rajtuk a hosszú hajú Kalith királlyal legbajszosabb napjai egyikén –, ám voltak holti shillingjei, pár rézforgácsa, sőt még egy gallardiai oroszlánja is, ami annyit ért, mint a többi együtt. Utóbbit megszagoltam, ujjaimmal végigsimítottam a barázdáit, sőt még a számba is vettem, és megízleltem. Bizony, aranyból készült. Ne aggódjatok, megtöröltem az ingemben, mielőtt visszatettem volna, habár előtte megint jól megnéztem. Szeretem, hogy olyan, mintha az oroszlán mosolyogna rajta. Szeretem a hátsó felén a három függőleges kardot és az egy keresztirányú tőrt is.

A gallardiaiak jól ismerik a pénzüket: keleten ők a legjobb vésnökök és szobrászok, legalább olyan jók, mint az ó-keshiek voltak a Csapás előtt. A kedvenc érmém a gallardiai kuvik, ami még csak nem is arany, hanem egyszerű ezüst. De akárki faragta is a pecsétjét, bizonyára szerette a baglyokat – annyira élethűnek tűnt, hogy az ember már-már várta, hogy elkezd huhogni. Az írás oldalán meg egy fa állt, mögötte a holdsarlóval. Gyűlölöm elkölteni a kuvikokat, de előbb-utóbb muszáj, mert mindig kifogy a pénzem. De akármit tárolt is az oldaltáskájában, annak a nő titkának kell maradnia: ugyanis azon aludt.

Nem igazán púposodott ki, úgyhogy nem sok érme lehetett benne. Valószínűleg banki kötvények, ékszerek vagy valamilyen más, könnyebb pénznem rejtőzött a mélyén, de az ember sosem tudhatja, valaki más mit őriz legjobban rejtett erszényeiben. Előfordult, hogy ahol pénzt kellett volna találnom, ott olyan tarsolyokra bukkantam, amelyekben lósörény-tincsek, egy zsák homok vagy egy szütyőnyi tejfog pihent. A legkülönösebb az összeaszott szív volt, szinte biztosan emberi. Örülök, hogy az a rohadék sosem talált rám.

De persze, soha nem talál rám senki.

Hol is hagytam abba? Ja, igen, fejjel lefelé. És ne úgy képzeljétek ám a spanthot, aki a bokámnál fogva tartott, mint valami Rab-hegységből szabadult negyedóriást! Nem, ő két kézzel tartott, könyökét az ablakpárkányon megvetve. Nem küszködtem. Csak összefontam a karomat. Egyébként egész jó érzés volt, hogy az összes vérem a fejembe tódult.

– Oustrim felé tartasz? – kérdeztem ismét. – És hová lett a madár?

– Hallgass a madárról!

– Jó. Akkor mi a neved?

– Nem kell tudnod.

– Rendben. De Oustrimba mész?

– Te a Céh egyik tolvaja vagy. Kiképeztek, értesz a mágiához. Ha ledoblak, azzal nem ártok neked, igaz?

– Ha nemet mondok, keresel másik módot rá, hogy árts nekem?

– Talán.

– Akkor igen, nagyon is ártani fog nekem. Kérlek, bátor lovag, ne ejts rá a kobakomra!

Ledobott, de nem hibáztatom érte.

Csak a harmadikon voltunk.

A fal segítségével fékeztem le magam, talpra érkeztem, és bukfenceztem egyet. Aztán visszamásztam az ablakhoz – elég gyorsan. A nő addigra megragadta a kardját, de nem tartotta bele az arcomba, vagy ilyesmi. Tudta, hogy megölhettem volna alvás közben. Persze, óvatlannak sem mondtam volna, mert jól bezárta az ablakát, csak hát engem nehéz kint tartani. És még nehezebb megölni. Ha beszéltek galtul, és tudjátok a nevemet, akkor valószínűleg már rájöttetek erre.

A mi feketés, sós nyelvünkön a kinch azt jelenti, kötélhurok. Emellett bonyodalmat vagy váratlan gondot is jelenthet – anyámnak egyértelműen akként szolgáltam, mert három hónappal fiatalabb voltam, mint a szüleim esküvőjének napja. Azt hiszem, a váratlan gond nagy általánosságban a galtokat is leírja, legalábbis a holti megszállóink szemében. A holtiaknak ötven évükbe telt, hogy leigázzák a földjeinket, és emiatt az azóta eltett három évszázadban is bánkódnak. A fekete nyelvűek nem szeretik, ha dirigálnak nekik: soha nem fogunk megszállni senkit sem, de a saját földünkön igazi pokolfajzatok vagyunk. A galtok született íjászok, és jók abban, ha el kell hajítani valamit, például egy követ, egy lándzsát vagy egy rothadó tököt. Jó zenészek és lovasok is, legalábbis azok voltak, amíg még lovak futkároztak a síkságokon.

Vagyis amíg meg nem érkeztek a goblinok.

Azt beszélik, a galtok a manók leszármazottai – kissé hegyes fülünk és kisebb méretű csontjaink miatt. A hajam barnás rézvörös, a fényben vörösebb, a szakállam pedig – már az a kevés, amit ki tudok növeszteni – vörösesszőke. Nem mintha a manókkal kapcsolatos kérdés valaha is eldőlt volna – a legtöbb egyetemi barom nemet mondott, egyesek talánt, de a tőzeglápok közelében húzódó falvak mindegyikében keringenek legendák a vén répatermesztőről, aki felhurcolt valamiféle kicsi, emberszerű teremtményt mocsárban megfeketedett bőrrel, hegyes fülekkel és a legremekebb ékszerekkel, amit az ember valaha is látott. Nem mintha efféle teremtményt bárki is látott volna, az ékszereket pedig mindig ellopták vagy eladták. De hát tudok én bármit is?

Legföljebb a nevemet.

– Kinch a nevem, vagy Kinch Na Shannack, vagy kibaszott Kinch, ha az jobban tetszik. Nem most hallanám először – mondtam.

A nő felmordult.

Keresztbe vetett lábbal az ablakpárkányra ültem, és a spanthra néztem nagy, szívdöglesztően zöld szememmel. Egyesek szerint világos, akár a nyugati jáde.

– Utazhatnánk együtt nyugatra?

A spanth végigmért.

– Milyen szolgálatot teszel nekem?

– A lényeg, hogy egymásnak milyen szolgálatot teszünk.

– Mesélj.

– Őrizlek majd, míg alszol. Alszom, míg te őrzöl. Hazudni fogok neked, amikor nem számít, de a kedvedért is hazudni fogok, amikor számít. Ha hagyod, hogy én beszéljek, gondoskodni fogok róla, hogy kihagyd a viszkető farkú hímringyót, és megszerzem a kereskedő hordóinak legjobb borát. Soha többé nem kerülsz olyan ajtó elé, amelyen nem juthatsz be, és olyan fal elé sem, amelynek nem látsz át a túloldalára. Nekem szükségem van a karod erejére, ez igaz, neked viszont szükséged van az orromra. Ha magadra veszed a harcok nagyobb részét, gondoskodom róla, hogy tudd, honnan jönnek az ellenfeleid, és kiiktatom a gyengéket. Nem leszek a kutyád, de ha csak feleolyan farkas is vagy, amilyennek gondollak, akkor találtál útitársnak egy rókát.

A nő azt felelte:

– Holnap kérdezz meg újra.

És visszament, hogy nekem hátat fordítva tovább aludjon.

6
Az elpazarolt szilva

Másnap a Küldöncök Céhének serdülőkorú, sárga inges küldöncei érkeztek Cadothba, és miután a báró feltörte a náluk lévő üzenetek pecsétjét, a báró városi kikiáltói alacsony ládákra álltak, hogy felolvassák a sietve előkészített üzeneteket. Az első, akit hallottam, egy kövérkés, erős tüdejű lány volt. Amikor levegőt vett, arra emlékeztetett, mintha egy sárkány készült volna tüzet okádni.

– Figyelem! Figyelem! Hírek érkeztek az igazságos és fenséges Cadothi Anselm báróhoz és legkiválóbb őfelségéhez, Holti Conmarr királyhoz, hogy az Oustrim néven ismert vidékeket! A legalattomosabb módon megszállták! A Rab-hegység túloldaláról érkező seregek!

A lány hangosan beszélt, hangja visszapattant az üvegablakokról és kőfalakról, és közben olyan tágra nyílt a szája, hogy láttam a hátsó fogait.

– A főváros, Hrava elesett! A királyt holtnak hiszik! Egy molrovai kalmárhoz, akit a báró jól ismer, küldönc érkezett az előző este. És biztosít minket róla, hogy királyságának falaira, az Oustrimtól keletre húzódó Ökörcsontfalakra nem borult rá a homály! És hogy nem lehet áttörni rajtuk!

– Goblinok tették? – kiáltott közbe egy nő. Erőteljes untheri kiejtése volt, és hagyományos, kétrészes női ruhához hasonló hosszú kabátot viselt hagyományos untheri potroha fölött. Hiába volt külföldi, a báró igazsága ugyanúgy érvényes volt rá is, úgyhogy a kikiáltó a botjával rámutatott, mire két őr, akit a legtöbben eddig nem vettek észre, odasietett, és addig rázta, amíg az erszényéből ki nem hullott fél ezüst. A kihirdetéseket nem volt szabad félbeszakítani, legalábbis Cadothban.

Mindenki tudta, hogy a ség vidékei a Rab-hegységig értek, úgyhogy akármi jött is keletre, nem lehetett ember. Nyugaton viszont egyáltalán nem éltek goblinok, és északra is alig. Oustrim hideg vidék volt, azok a hegyek pedig még hidegebbek. A goblinok nem szeretik a havat, legalábbis úgy hallottam. Ők délről, a Hordavidékről érkeztek, a nagy szigetről, amit Ó-Keshként is ismernek, a Forró-tengeren túlról.

Pont, ahová visszarugdostuk őket.

Átmenetileg.

Ezek az emberek nem látták a tanúérme súlyos igazát úgy, mint én. Még nem tudták, hogy óriások törtek keletre. Ám egyesek ráéreztek a dologra, és a többiek is hamarosan tudni fogják.

– A báró Conmarr király mellett áll, és tudja, hogy ti is mellette álltok, minden férfi, nő és gyermek. Nincs más, aki olyan hűséges lenne, mint a cadothiak! Sem olyan bátor! Éljen Cadoth sólyma! Harralah!

A sokaság visszhangozta ez utóbbit. A kikiáltó lelépett a helyéről, és elsietett a következő térre, kezében a kis ládájával, mögötte a szaladó őrökkel. A helybenhagyott untheri megkapaszkodott egy rég használaton kívüli kő peremében, ahová régen lovakat kötöttek ki, míg böfögni próbált, hogy lássa, lesz-e abból több is.

És a sokaság beszélgetni kezdett.

Elkaptam belőle foszlányokat.

– Nekem ez túlságosan olyan, mint annak a másiknak a kezdete.

– Gyűlés lesz? Szerinted gyűlést hívnak össze majd?

– …kölyökkorom óta gyakorlok az íjjal. Minek, ha nem ilyenekért?

– Még mindig kölyök vagy, te lány, és a bölcsek nem locsognak így! Nem gyakorolnál az íjjal, ha nem használtak volna el minden ifjút húsz évvel ezelőtt, a cséplők háborújában. A földekről meg a műhelyekből több százezren mentek, hogy megpróbálják elfojtani a harapósokat. És elestek a kukoricásban, a mezőn, a homokon. És elestek a sárban és a kövön, és megbetegedtek a táborukban, aztán korbácsköhögéssel meg rosszabbakkal tértek vissza.

– De utána hagyták, hogy a nők harcoljanak a leányok háborújában, és a nők jobbak.

– Nem jobbak, nem rosszabbak. A leányok alatt ott voltak a madarak. Meg a kiképzés. És férfiak is harcoltak mellettetek.

– Engem is kiképeztek. Egy elhajított szilván is át tudok lőni egy gyilokhegyűt!

– Ez csak azt bizonyítja, hogy eszetlen vagy, mert elpazarolnál egy szilvát.

Az öregnek volt igaza. A cséplők háborújában nem maradtak elegen, hogy betakarítsák a terményt, úgyhogy Emberföld jó része éhezett. Galtiában jobban ment a sorunk, mert éltek vadak az erdőben, a folyókban meg halak.

– Meg fogok ölni egy goblint – közölte hencegve a lányka.

– Egytől egyig ugyanezt mondták ők is, és most már mind a féregsírba’ vannak.

– Nem goblinok azok – mondta egy idős férfi.

– Ná, rosszabbak.

– Nincs annál rosszabb.

– De van.

– Hogyhogy? – kérdezte a lány.

– A goblinokra lenézel, de ami a Rabokon túl van, az terád néz le!

Ezt egy féllábú öreg mondta, akinek feltűzték a nadrágja üres szárát, a mankóját markoló kezéről meg hiányzott pár ujj. Ő goblingyilkos volt. A goblinok harapnak.

De én nem goblinok felé meneteltem, és ez furcsamód megnyugtatott.

Még ha angolna voltam is, aki sosem látott élő goblint, tudtam, hogy mindenféle betegségeket főztek ki, hogy megbetegítsenek minket és megöljék a lovainkat. Tudtam, hogy a második háború, a cséplők háborúja olyan rosszul alakult, hogy alig lehetett harminc és hatvan közti férfit találni, a leányok háborúja meg annyi nőből csinált katonát, hogy alig lehetett nyolc és tizenöt év közötti gyereket látni.

Az óriások, akiket a tanúérmében láttam, félelmetesnek látszottak, ez nem kérdés, de a séget és a goblinokat arra teremtették, hogy egymást gyilkolják.

7
A Keszeg Hölgy menyasszonya

Délidő környékén egyedül ücsörögtem a Szarvas és Csendes Dobban, egy tiszteletreméltó kocsmában, amelynek bedöntött falait egyenes fehér fenyőgerendák tartották. A Dobban az a legjobb, hogy bár a tulajdonos nagyon igyekezett szépre megcsinálni a külsőt, a padlása tele volt használaton kívüli, alig-alig háborgatott kacatokkal, és ezen kacatok között rátaláltam a fekhelyemre, miután otthagytam a spanthot.

Mivel kissé borsosnak találtam a szobák árát – nem a minőségük, sokkal inkább az erszényem tartalma miatt –, bemásztam egy magasan lévő ablakon, megtaláltam a padlásra vezető létrát, és felmentem. Hihetetlenül szórakoztatott a gondolat, hogy kiosonjak újra a padlásról, aztán lemenjek és fizessek egy sörért, úgyhogy így is tettem. Kellemesen elbódultam, és már megint azt csináltam, amit akkor szoktam, amikor nagyon gondolkodom valamin: a szemem bebandzsít, és úgy nézek ki, mint egy gyengeelméjű. Néha még a számon át is lélegzem. Ha az utcán csinálom ezt, alamizsnát kapok érte. A Hitvány Iskolában megpróbáltak leszoktatni róla, de végül feladták – egy mesterem amellett érvelt, hogy ez az intelligencia jele, míg egy másik azt mondta, inkább az agyalágyultság tünete. Az előbbi, egy mágus-tiszteletes szerette a nyelvek terén mutatott készségeimet – a másik, egy selyemzsinóros orgyilkos, megvetett a nyájas természetem miatt, és mert valószínűleg nagyon könnyedén meghalok majd.

Az ember nem tehet mindenki kedvére.

Úgyhogy ott ültem, magam elé bámultam, és éppen csak nem nyáladzottam, míg a Dob falai megremegtek egy ó-holti nyelven előadott galt dal miatt. Nevetséges dal volt egy Csirkefogó nevű mágikus macskáról, és nem érte meg elmagyarázni nekik, hogy ahonnan én jövök, ott ez egy gyerekdal, ami a galt gyerekeknek akar megtanítani annyi holtit, amennyit kötelező ismerniük.

Akárhogy is, itt, Holt közepén minden sörös állú, termetes kark összehaverkodik a többi barommal, amikor ezt a dalt játsszák, és aztán kibrekegik a strófákat, amelyekre emlékeznek a dalból, amit Galtiában senki nem énekel azután, hogy utoljára térdnadrágot húzott. Habár, ezt beismerem, a refrén valóban adja magát a részeges gajdolásnak.

Én az óriásokon gondolkodtam.

Ahogy már mondtam, Galtiából jöttem, Holt három királyságának legkeletibbjéből.

Egészen pontosan Platha Glurrisból, ami a galtok, Holt első uralkodó népének nyelvén azt jelenti, „Ragyogó-folyó”, ám a valódi folyó a föld alatt van, és ezüstből áll.

Apám ezüstöt bányászott, és a legjobb barátom apja is, amíg a goblinok meg nem ölték az utóbbit a leányok háborújának első csatájában, 1222-ben, amikor tizenkét éves voltam. Apám ugyanebből visszatért, mindig csak egy-egy mondatot szólt, és azt is csak ritkán. Persze, csak kicsit több, mint egy évem jutott rá, hogy a szenvedését figyeljem – tizennégy évesen mentem a Hitvány Iskolába, és szerintem észre sem vette, hogy eltűntem. Sosem dolgoztam bányában, és ha az istenek is úgy akarják, soha nem is fogok. Öszvérekként gürcöltek a szépséges dombok alatti sötétségben, a hetet alkotó kilenc napból nyolcon, ám az utolsó napon, sathnapon elmentek templomba, és énekeltek. Aztán sötét komlósört ittak, amíg ők és a feleségeik el nem kábultak annyira, hogy elfelejtsenek időben megállni, így bővítve az emberek testvériségét.

És hogy apám melyik istennek énekelt? Nem a galt maradványoknak, a szarvasfejű Harosnak vagy a rókaképű Fothannonnak. Nem Mithrenornak, a holtik régi tengeristenéhez. Nem, apám a Mindenhatót tisztelte, akit egy négyzet alakú fába illesztett kör alakú bronzlemez jelképezett, vagy a nagyon gazdagok esetében egy négyzet alakú vasba vagy ólomba illesztett aranylemez.

A Mindenható – akit Sathnak is neveztek, meg Nap Apónak – volt Holt és a királyságainak hivatalos istene. A szememben a Mindenható a kompromisszumok és a középszerűség megtestesítője, akit nagyon is kedvel a nemesi osztály a szent munkára, engedelmességre és az elvre épülő tanításai miatt, hogy mindenki csak annyit keressen, amennyi a boldoguláshoz kell.

Akármilyen gyengeelméjű találta ki azt az istent, hát, hihetetlen képzelethiányról árulkodott, hogy csak kisétált a szabadba, és tisztelni kezdte az első dolgot, amitől hunyorognia kellett. Eléggé különbözik a galtok torzonborz hajú, vérfertőzésre hajlamos isteneitől. Teljesen ellentétes a Tiltott Istennel, akit Felfordított Istennek is neveznek, és akiről Emberföldön nem beszél senki, aki nem akarja, hogy kettémetsszék a nyelvét. A vén Felfordítottról az a hír járja, hogy ő a Szedők Céhének igazi istene, de a belső hatalmakat tanítják csak ki a titkaira.

Amit akkor tudtam, az alapján az az isten akár létezhetett is, hiszen úgy felbőszített mindenkit, ám a Mindenható színtiszta marhaság volt. Ő az a fajta isten, akihez azért imádkozott az ember, hogy a víz legyen nedves, a tűz meg forró, vagy hogy ne tegyék a lábukat olyan helyre az óriások, ahol ezer éve senki sem látott óriást. A könnyű dolgok mentek neki. Sosem láttam Holtban élő óriást, csak a kitömöttet, amit a dongalábú Bloth vitt körbe két összekötözött szekerén a Bús Csodák Karavánjában, és egy rézforgácsba került megnézni.