Szöveg © Mészáros Dorka, 2024

Borító © Egri Mátyás, 2024

Kiadta a Menő Könyvek,
a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója.

A Manó Könyvek Kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2024.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.menokonyek.hu

A kiadásért a kiadó ügyvezető igazgatója felel.

Minden jog fenntartva.

Felelős szerkesztő: Liska Enikő

Olvasószerkesztő: Borbíró Aletta

Műszaki vezető: Rácz Julianna

ISBN 978 963 584 613 9

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Anyának, ez a te kedvenc történeted,

és Mucnak, mert hajnali háromig olvastad!

Prológus

Úgy zuhogott, mintha dézsából öntenék. A keskeny erdei úton valóságos patak csordogált. A villámok éles, felvillanó fényei kísértetiessé varázsolták a világot. Hatalmas mennydörgés jelezte, hogy a vihar még közel jár. Közvetlenül az út mellett megzördült az aljnövényzet. Halk hang volt, mégis sokkal sűrűbbé tette a levegőt. Egy hatalmas fej hajolt ki az útra, pofájából ömlött a pára minden egyes kilégzéskor. Figyelt. Majd ugyanolyan hirtelen, ahogy jött, eltűnt a fák között.

A kanyar felől dübörgő zene harsant fel, egy autó fényszórója világította meg a folyammá duzzadt utat. A terepjáró kerekeinek meg se kottyant az alatta hömpölygő áradat, hozzá volt szokva az ilyesmihez. A sofőr sem foglalkozott a viharral, átszellemülten énekelt és dobolta a kormányon a ritmust:

Get away, run away, fly away.

Lead me astray, to dreamer’s hideaway.

I cannot cry ’cause the shoulder cries more,

I cannot die, I, a whore for the…1

Bosszúsan elhallgatott, és az anyósülésen villogó telefon után nyúlt.

– Szia, Pet!

– Fruzsi! – csattant egy ingerült hang a vonal túlsó végén. – Végre felvetted! Már vagy egy órája próbállak elérni. Hol a fenében vagy?

– A Grimmen, még fél óra… Vagy több – szorította a telefont a jobb füle és a válla közé Fruzsi. – Elhúzódott a csoportmunka.

Az erdei utat hívták Grimmnek a helyiek.

– Fél óra?! Remek! Már rég dübörög a buli! Látnod kellett volna Méhes Emesét, azt a ronda zöld ruhát vette fel, úgy nézett ki, mint egy karácsonyfa − kuncogott Pet. – Csak tudnám, ki volt akkora idióta, hogy meghívta. De Fruzsi, húsz perce ide kellett volna érned, Stevie tiszta ideg, nekem meg a…

– Stevie mit keres ott? – vette lejjebb a kocsiban a hangerőt Fruzsi. − Úgy volt, hogy megvár, és együtt megyünk.

Pet habozott.

– Tudod, mit? Mindegy! – fújtatott Fruzsi.

A következő kanyarban a terepjáró egyik kereke leszánkázott az útról, csak hogy még büszkébben ugorhasson rá vissza.

– Figyelj, én mindkettőtök barátja vagyok, nem fogok állást foglalni – halkította le a hangját Pet. Stevie nyilván ott állt a közelében. – Viszont komolyan aggódik érted, Fruzsi. Járhatóak az utak? Ne menjen eléd…? Fruzsi, hallasz te egyáltalán?

– Persze. Ő is ott van?

– Ki, Fruzsi, ki?

– Blanka.

Úgy ejtette ki a száján a nevet, mintha hányna.

– Ööö… Aha, nem’tom, ja, talán… De ezt kapd ki, csajszi! A Méhes Emese lekopott, vagy húsz perce látták elhúzni.

Fruzsi mérgesen felmordult, és a jobb kezébe fogta a telefont.

– Visszatérhetnénk Stevie-hez?

– Miért, mi van Stevie-vel?

Fruzsi elszámolt ötig.

– Blankával van?

Olyan hangsúllyal ejtette ki a kérdést, hogy Petnek eszébe se jusson ismét hárítani.

– Á, dehogy! Blanka itt sincs…

Fruzsi maga előtt látta, ahogy a barátnője elkezdi csavargatni a haját. Mindig ezt csinálta, amikor hazudott.

– Szóval igen.

– Fruzsi, csak beszélgetnek! És nem úgy, ahogy te szoktál Boldival – vitte be az övön aluli találatot Pet.

Fruzsi keze megfeszült a kormányon, észre sem vette, mennyire nyomja a gázt.

– Cseszd meg…

– Mi az? Amit szabad Jupiternek, azt nem szabad a kisökörnek? Mi, mi, mi?

– Ezt most értsem úgy, hogy… A francba!

Fruzsi eldobta a telefont, és teljes erejéből próbálta ellenkormányozni az irányíthatatlanná vált terepjárót. De hiába taposott a fékre, hiába tett bármit, a folyammá vált út úgy döntött, zátonyra futtatja az autót. Fruzsi sikoltott. Az a fa…

Megragadta a kéziféket és felrántotta. Nem történt semmi. Észveszejtő sebességgel száguldott a fa felé. Beleszorult a levegő, teljesen leblokkolt. A távolban hallotta Pet kétségbeesett hangját, aztán egy pillanatra csend lett. Fruzsi úgy érezte, megállt az idő. Nem!

Hatalmas csattanás. Fülsiketítő sípolás.

Minden zúgott. És a feje. Fájt. Nagyon fájt. Elviselhetetlenül.

Nem kapott levegőt. Nem bírt megmozdulni.

Vér. A vér ízét érezte a szájában. Felköhögte.

Segítség. Senki sincs itt.

Újabb puffanás. A vihar?

Tarts ki!

Meleg. Puha. Fenyőillat. Őrült fájdalom. Víz. Minden nedves. Egy egetrengető robaj. Megint csend.

Aztán már csak a vörös és kék fényekre emlékezett, különös villámoknak nézte őket. És volt még sok ajtó. Sok fehér ajtó. Mind a sötétségbe vitt.

1.

Fruzsi egyenletes pittyegésre ébredt. Fogalma sem volt arról, hol van. Az ürességben egyetlen kapaszkodót talált, a biológia csoportmunkával később végeztek, kilenc körül indult haza a városból. És esett. Határozottan esett. Meg Pettel is volt valami. Meg Stevie-vel. Blanka. Tömény klórszag. Kórház. Hirtelen újra a fa felé száguldott.

Összerezzent, és felpattant a szeme. A vakító fehérségtől először semmit sem látott, felfoghatatlanul lassan tisztult ki körülötte a kép.

– Gina?

A vörös hajzuhatag megmozdult az ágyán, a nővére felnézett.

– Hála az égnek! – borult a nyakába. – Azt hittük, elveszítünk. Apa nem bírta volna ki.

Fruzsi alig figyelt rá, próbálta ülő helyzetbe tornászni magát, de azonnal felszisszent.

– Akkor hol van? Hol van apa?

– Otthon, Danival. Váltjuk egymást. Felhívom!

Míg Gina telefonált, Fruzsi körülnézett. Először szándékosan a szobát vette szemügyre. Egyedül volt a kórteremben, kora délelőtt vagy késő délután lehetett, a nap sugarai bekukucskáltak a gondosan elhúzott függönyök alatt. Majd a tekintete a testére tévedt, és elszorult a torka. Mindkét kezéből csövek lógtak ki, a mellkasa sajgott, a feje tompán szúrt. Ahogy mocorgott, sorban belenyilallt a fájdalom az összes porcikájába, de mindnek határozottan az ura volt. A nővére letette a telefont, és a lepedőjét igazgatta.

– Mennyire súlyos?

Gina összekulcsolta a kezét az ölében.

– Elég rendesen beütötted a fejedet, a szegycsontod is eltört, kis híján átszúrta a tüdődet – a nővére egyre gyorsabban beszélt, megeredtek a könnyei. – Szerencsére már nem voltál a kocsiban, amikor rádőlt a fa, akkor semmi esélyed nem lett volna, legalábbis Boldi ezt mondta…

– Boldi? Boldi is bent volt? Itt, a kórházban?

– Dehogy, aznap éjjel dolgozott. Pet rögtön őt hívta. Boldi látott el a helyszínen, eléggé megviselte – sóhajtott Gina, Fruzsi viszont egyenesen büszke volt magára. – Azt mondta, a kocsi ajtaja nem volt a helyén. Nagyon furcsállta, mert úgy tűnt, mintha kitépték volna. A rendőrök szerint sem az ütközés során esett ki. Te meg a földön feküdtél, de nem úgy, mint aki kiesett, hanem mint akit szépen odafektettek.

Fruzsi lélegzete egy pillanatra elakadt. Az a hang és a fenyőillat.

– Nem emlékszel valamire?

Fruzsi az ajkába harapott.

– Nem igazán.

– Talán egy másik autó is volt a Grimmen. Lehet, hogy áttért a te sávodba, azért mentél neki a fának.

Fruzsi teste megfeszült, feszélyezte a téma. Semmiképp nem akart légből kapott elméleteket táplálni, ráadásul úgy érezte, a hang csak rá tartozik. Amúgy sem volt biztos benne, hogy tényleg hallotta-e, vagy csak képzelte.

– Nem! Nem volt másik kocsi. Zuhogott, meg különben is, Pettel telefonáltam, felhúzott. A terepjáró megcsúszott, vagy mit tudom én. A Grimm amúgy sem kétsávos, el sem fért volna ott még egy autó.

– Oké, oké – emelte fel a kezét Gina. – Itt valami akkor sem stimmel.

– A kocsi, gondolom, tropa – terelte el a szót Fruzsi.

– Úgy kellett összekanalazni, de nem érdekes. Az a fontos, hogy te megvagy…

A mondat végén Gina felvitte a hangsúlyt, így Fruzsiban az a kellemetlen érzés támadt, hogy nővére nem biztos abban, mi érdemel prioritást.

– Szólok a dokinak, hogy magadhoz tértél – ütögette meg a kézfejét Gina, és kiment.

Fruzsi kifújta a levegőt. Amikor a szülei elváltak, a nővérével és öccsével az apjuknál maradtak. Nem mintha lett volna más választásuk, az anyjuk elköltözött az új választottjához a világ másik felére, csak születésnapokon meg karácsonykor hallottak felőle, akkor is elvétve, és egyre ritkábban. Rangidősként Gina sokat tett a családért. Vagyis ő volt az, aki tett valamit a családért. Fruzsi csodálta is érte, mert ő soha nem érzett késztetést sem a főzésre, sem a házimunkára, sem arra, hogy vigyázzon Danira. Sőt, az öccse kifejezetten idegesítette. Inkább a barátaival és a zenekarral foglalkozott, még a sulival sem szívesen. Na meg persze Stevie-vel ha épp olyan kedve volt. Mostanában nem sokszor volt olyan kedve.

Együtt nőtt fel vele és Pettel. Ők hárman a bölcsőde óta elválaszthatatlanok voltak. Stevie volt az angyalarcú, barna fürtös, barna szemű csibész, Pet a hosszú, szőke copfos, zöld szemű, rózsás arcú jókislánynak álcázott veszedelem, Fruzsi pedig az ében hajú, sötétkék szemű, visszafogottabb és halkabb hercegnő, de neki is bőven kijutott a vagányságból és a szenvedélyből. Folyton bajba keveredtek. A gimiben még zenekart is alapítottak, Stevie dobolt, a bátyja, Lackó, ritmusgitározott és énekelt, Huba, a haverjuk, basszerozott, Pet szólógitározott, Fruzsi pedig énekelt. Stevie-vel két éve jöttek össze, de hamar kiderült, hogy barátokként sokkal jobban működtek, ám ennek belátásához és kezeléséhez egyikük sem volt elég bátor. Aztán mostanában, a tizennyolcadik születésnapja után Fruzsi egyre többször találkozott Boldival. Beszélgettek. Fruzsi nagyon remélte, hogy Stevie tényleg nem úgy beszélget Blankával, ahogy ő Boldival.

A férfi teljesen levette a lábáról. Sokáig próbált ellenállni, figyelmen kívül hagyni a vágyait, de nem bírta kiverni Boldit a fejéből. Ráadásul a férfi is akarta őt. Olyasmit találtak egymásban, amitől képtelenek voltak szabadulni. A kapcsolat titkos volt és vad, és, bár Fruzsi minduntalan elhessegette a gondolatot, veszélyes is. De az egy percig sem fordult meg a lány fejében, hogy bármilyen szempontból bűnös lenne. Még Blanka is kapóra jött neki. A csaj nagyon nyomult Stevie-re, aki merő udvariasságból nem küldte el a fenébe, tehát Fruzsi egész nyugodtan lehetett féltékeny. Tudta, ezt a játékot nem sokáig játszhatja. Ordasbálvány kis település volt, vagyis inkább egy túl pontosan megtervezett lakóövezet, ahol még tüsszenteni sem lehetett anélkül, hogy valaki meg ne hallotta volna. Az nem érdekelte, mit mondanak az emberek, az viszont nagyon, hogy Stevie-nek mennyire rosszul fog esni.

Fruzsi megrázta magát. Hirtelen eszébe jutott a vonzó fenyőillat, a megnyugtató hang. Jóleső melegség öntötte el az egész testét, már a puszta emléktől sokkal jobban érezte magát. Nem volt egyedül a balesetkor. Hatalmába kerítette egy különös érzés, amit sem megfogalmazni, sem elengedni nem tudott. Mintha az az idegen nyomot hagyott volna rajta. Boldira emlékeztette.

Kinyílt az ajtó, Gina jött vissza a dokival.

– Hogy érzi magát?

– Hogy kéne éreznem magam?

Az orvos elmosolyodott.

– Túlélt egy igen súlyos autóbalesetet és szépen gyógyul. Úgyhogy jól.

– Akkor jól. Meddig nem voltam magamnál?

– Három napig. Ez a negyedik.

Fruzsi úgy érezte, süllyed. Bele a kórházi ágyba, aztán még lejjebb, a padlóba, a földbe, a sötétbe, a semmibe. Négy nap.

– A nehezén túl van.

Fruzsi nem hallotta. Egyre szaporábban kapkodta a levegőt, szélsebesen forgott vele a világ, a fények összemosódtak az árnyékokkal. A pittyegés felgyorsult.

– Nővér!

Fruzsi nem érezte, hogy hozzáérnek, nem látta sem az orvost, sem az ápolókat, sem nővére halálra vált arcát. Kapaszkodót keresett, de hiába tapogatózott. Vagy mégsem. Megint az az illat.

Tarts ki!

Fruzsi lehunyta a szemét, próbált engedelmeskedni. Ökölbe szorította a kezét, és minden erejével az egyenletes légzésre koncentrált. Következő lépésként kinyitotta a szemét. Épp csak egy megnyugtató pillantást vetett nővérére, aztán elájult.

A következő hetek vizsgálatokkal, kötözésekkel, gyógytornával teltek. Amikor a családja látogatta meg, Fruzsi azért bosszankodott, mert nem a barátai azok, viszont ha Stevie és Pet nézett be, gyorsan hazaküldte őket. Meglehetősen kellemetlenül érezte magát a fiú közelében. Mélyeket hallgattak, egyikük sem mert valódi beszélgetést kezdeményezni. Stevie nem akarta felizgatni, nehogy romoljon az állapota, Fruzsinak pedig ennyi idő sem bizonyult elégnek, hogy kiagyalja, mit is mondjon.

Amikor végre hazamehetett, bal kezét a nyakába kötötték a kificamodott csuklója miatt, és három kontrollra kapott időpontot. Gina segített neki átöltözni, majd elrohant dolgozni, Stevie jött érte.

– Hogy érzed magad? – kérdezte a fiú köszönés helyett, és felkapta a bőröndjét.

Fruzsi az ajkába harapott. Kereste Stevie tekintetét, de a fiú szándékosan nem nézett rá.

– Annyira nem jól.

Az autóig több szó nem esett köztük. Fruzsi kinyitotta az anyósülés felőli ajtót, és még jobban elkeseredett. Ennyit arról, hogy megbeszélik Stevie-vel a dolgokat. A hátsó ülésről a lány tízéves öccse, Dani vigyorgott rájuk. Fruzsi szaggatottan felsóhajtott, és Stevie felé fordult.

– Elhoztad a judo edzésről?

– Együtt mentünk, együtt jövünk – vont vállat Stevie, miközben betette a bőröndöt a csomagtartóba, kínosan ügyelve arra, hogy még véletlenül se tévedjen a lányra a pillantása.

Fruzsi beült a kocsiba, és épp a biztonsági övvel bajlódott, amikor a fiú melléhuppant. Stevie pár percig figyelte a próbálkozásait, majd fogta az övet, és becsatolta neki.

– Kösz.

Stevie megeresztett egy halvány mosolyt, először siklott rá a tekintete, Fruzsi nyelt egyet. Ordasbálvány mindössze húsz kilométerre feküdt a várostól, de most ez is épp elég hosszú útnak ígérkezett.

A rádióból egy régi rocksláger szólt, Stevie ugyanúgy dobolta az ütemet a kormányon, ahogy Fruzsi szokta. A lány, hogy megtörje a kínos csendet, hátrafordult az öccséhez.

– Mit olvasol?

Dani leeresztette a vastag könyvet, és nagy komolyan a nővérére nézett.

– Egy emberfarkasos könyvet, Stevie adta. Szerinte téged is egy ilyen szedett ki a kocsiból – azzal felmutatta az egyik oldalt, amelyen egy fenevad üvöltött.

– Dani, emberfarkasok nem léteznek. Ez csak egy rege.

Stevie keze megfeszült a kormányon.

– Igen? – nézett rá Fruzsi.

A fiú nagyot fújt.

– Nem rege. Az Ordasbálványt körülvevő erdőkben évszázadok óta élnek emberfarkasok, erre ezernyi bizonyítékunk van.

– Jaj, el ne meséld, kérlek!

– Én kíváncsi vagyok! – heveskedett hátul Dani.

– Hányszor hallottad már? Vagy százszor biztosan – forgatta a szemét Fruzsi. – Hiszen Stevie mindig elmondja, ha alkalma van rá. Nem is értem, miért nem vigyáz jobban erre az óriási titokra – tette hozzá epésen.

Stevie arcát enyhe pír futotta el.

– Tudom, hogy úgysem veszitek komolyan – dörmögte olyan halkan, hogy Dani még véletlenül se hallhassa meg.

– Még szerencse – sóhajtotta Fruzsi, és inkább a tájat nézte.

– Na, mondod már? Mondd, mondd, mondd, mondd, mondd!

Stevie vetett még egy sértődött pillantást oldalra, utána kacsintott a visszapillantóba Daninak, és belefogott:

– Képzeld, amikor a kilencedik-tizedik század környékén a honfoglaló magyar nemzetségek, többek között az én elődeim, eljutottak a mai Északi-középhegység területére, egy ősi településre bukkantak az erdőben. Keltákkal keveredett avarok lakták, akik az erdőből éltek, hittek az ősökben, a szellemekben és a farkasokban. Pontosabban az emberfarkasokban, akik a vadonban tanyáztak, sakkban tartották a falu népét, és elragadták a gyerekeket meg a gyengéket. Hogy a farkasok kegyeibe férkőzzenek, az emberek újholdkor áldozatot mutattak be az isteneknek, és ajándékot hagytak a fenevadnak. A szóbeszéd úgy tartja, hogy az idők kezdetén egy kegyetlen harcost elátkoztak a szellemek. Bezárták a világok közé, sehova sem tartozott, de a szellemek és az élők közé is bejárása volt. Amikor a lelke az emberi világ felé billent, emberként járt-kelt a földön, de ha a szellemvilág kerekedett felül benne, farkasbőrben pusztított. Az ő utódai vették be magukat az erdőbe.

– A falu nem lelhetett békére. Az őseim a többi itt megtelepülő nemzetséggel együtt megkísérelték felvenni a harcot a fenevadakkal, sikertelenül. Reménytelen próbálkozásaik láttán a falu sámánja a szellemek és istenek segítségéért könyörgött, akik meghallgatták és megajándékozták őt. A varázsló kiválasztott két nemzetségfőt, az egyiket Vadásszá, a másikat Szelídítővé tette. A Vadász és leszármazottai hivatottak a fenevadak megölésére, míg a Szelídítő az egyetlen, aki megérti őket, és akihez az emberfarkasok kötődnek. Ádáz harc dúlt köztük és a rémségek között, és dúl a mai napig. Ugyanis a farkasok nem tűntek el az erdőből, várják az alkalmat, a napéjegyenlőséget, hogy lecsaphassanak.

Fruzsi a plafont bámulta, Dani viszont még levegőt venni is elfelejtett, annyira magával ragadta a történet.

– Ez csak egy rege, egy hiedelem – szögezte le a lány. – Különben is, az egész alvóvárost ötven évvel ezelőtt tervezte Puskás Ervin.

– Képzeld, az én családom már jóval Puskás Ervin erőszakos lakóövezet-projektje előtt is itt élt, ahogy Méhesék, Abáék, Szőkéék, Egyedék és Pogányék is. Ez a hat ősi nemzetség. Mi tudjuk, mi volt itt, mielőtt ti, jöttmentek megérkeztetek. Joli néni bármikor megmutatja neked a családfájukat, amely egészen a honfoglalásig nyúlik vissza.

– Joli néni nem normális. Kinyírta Peték kutyáját.

– Farkasnak nézte. Wilson épp napéjegyenlőségkor garázdálkodott a kertjében, hát lelőtte.

– Mondom, hogy bolond! – csattant fel türelmét vesztve Fruzsi.

Stevie csak a fejét csóválta.

– Mi, a Bika család vagyunk a Vadászok, Egyedék pedig a Szelídítők. Bár az igaz, hogy több nemzedék óta nem született olyan a családjukban, aki rendelkezett volna az istenek ajándékával. És te is tudod, hogy a nagyapámmal egy fenevad végzett. Napéjegyenlőségkor apámmal ügyelt a biztonságra. Aztán az emberfarkas jött és gyilkolt. Kirohantam az utcára. Emlékszem, alig tudtam átverekedni magam a bámészkodók lábai között. Egyszerre eltűnt előlem a tömeg, nagyapa pedig ott feküdt a járdán…

Stevie inkább nem folytatta, nem akarta megijeszteni Danit, aki tátott szájjal hallgatta. Fruzsi meredt kifelé az ablakon, nem kötötte le az ezerszer hallott történet. Gyerekkorukban izgalmas volt emberfarkasosat és sámánosat játszani az erdőben, de nem értette, tizennyolc éves fejjel Stevie hogy hihet még mindig ezekben a mesékben. Közeledtek ahhoz a részhez, ahol a balesete történt.

– Az újságok címlapon hozták le az ügyet, utánanézhetsz, ha akarsz. De, ami még ennél is fontosabb, azt gyanítjuk, az emberfarkas régóta köztünk jár, beilleszkedett a lakók közé, és csak az alkalmat várja, hogy lecsaphasson.

– És ki az? – cincogta a hátsó ülésről Dani.

– Arra még nem sikerült rájönnünk…

– Az isten szerelmére! – fakadt ki Fruzsi. – Halálra rémiszted Danit!

– Nem ijedtem meg! – kérte ki magának a kisfiú holtra vált arccal.

– Jól van, ne haragudj! – visszakozott Stevie derűsen. – Az utolsó részt most találtam ki, nem élnek köztünk emberfarkasok. Csak az erdőben, ahogy évszázadokkal ezelőtt is – tette hozzá konokul, és oldalra tévedt a pillantása. – Fruzsi, minden rendben?

A lány elsápadt, tekintetét foglyul ejtette a kettétört fa. A barátja is arra nézett, és gondterhelten beszívta az ajkát. Jobb kezével elengedte a kormányt, bátorítóan megszorította Fruzsi combját. Egy pillanatra olyan lett köztük minden, mint régen. Aztán Fruzsi megnyugodott, és Stevie is érezte, ideje újra csak a vezetéssel foglalkoznia. Jó tíz perc múlva feltűntek előttük Ordasbálvány hófehér épületei. Ahogy rákanyarodtak a Fruzsiék házához vezető szakaszra, Stevie és a lány egyszerre sóhajtott fel. Az autó egy finom rándulással megállt, a csendet csupán a lélegzetvételek hangja törte meg.

– Dani, kérlek, menj be! – préselte ki magából nagy nehezen Fruzsi.

– Miért? Hadd maradjak, légyszi, légyszi, légyszi!

– Nem!

– Naaa…

– Dani, tényleg jobb lenne, ha most bemennél – fordult hátra Stevie, mire a gyerek kelletlenül kikászálódott.

– Stevie, a könyv maradhat nálaaam?

A végét könyörögve elhúzta, ahogy általában szokta, ha ki akart csikarni valamit.

– Persze. Neked adom.

– Tényleg? Csúcs! Köszi! Akkor, sziasztok!

A becsapott ajtó után nehéz, fojtó némaság maradt. Fruzsi, hogy lekösse magát, rádiócsatornát váltott. Stevie meg se moccant.

– Rosszat fog álmodni – törte meg végül a csendet a lány.

– Dehogy fog.

– És te komolyan azt hiszed, hogy egy ilyen emberfarkas izé szedett ki engem a kocsiból? Jaj, inkább ne is mondj semmit!

Megint hallgattak. Fruzsi már azon volt, hogy kiszáll, hiszen ennek semmi értelme, amikor Stevie végre összeszedte magát.

– Képzeld, a dokid azt mondta, vigyázzunk, mert megmaradhat a nyoma…

– Minek? – tetette a hülyét Fruzsi.

– Látod, én is ugyanezt kérdeztem. Kicsit meglepődött ugyan, de válaszolt. A harapásoknak. Azt mondta, tele vagy velük… Mindenhol.

Fruzsi lassan kifújta a levegőt. Most már ő nem akart a világért sem Stevie szemébe nézni.

– Képzeld, aggódtam érted, azt hittem, komoly bajod van, azért nem akarod… De csak nem volt szabad látnom. Vicces, hogy ez eszembe se jutott… Jó nagy hülye voltam, nem igaz? Még azt is elérted, hogy Blanka miatt állandó lelkiismeret-furdalás gyötörjön! Még én éreztem rosszul magam!

Stevie a végére kiabált. Fruzsi lehunyt szemmel hallgatta. Megvárta, míg a fiú befejezi, csak utána nézett rá.

– Teljesen igazad van – mondta csendesen, mire Stevie eltátotta a száját.

Nem ezt várta, az ellenkezés vagy a mentegetőzés is jobb lett volna, az nem fájt volna annyira, mint ez a nyers őszinteség.

– Teljesen igazad van, és sajnálom. Én… Én nem is tudom. Néha azt kívánom, bár sose jöttünk volna össze, és akkor még mindig te lehetnél a legjobb barátom, aki a legjobban ismer a világon…

– Úgy látszik, mégsem ismerlek eléggé – vágta rá keményen Stevie, majd hirtelen ellágyult. – Én szeretlek, Fruzsi, komolyan szeretlek. De ez…

– Én is szeretlek, de nem úgy, és talán soha nem is szerettelek úgy. És tudom, hogy ez szörnyű, mégis azt érzem, hogy nem tehetek erről az egészről. Egyszerűen nem tudok neki ellenállni… Nem megy.

– Jó! Akkor csak legyél vele! – vágott dühösen a kormányra Stevie. – Bekísérlek – tette még hozzá, és kiszállt a kocsiból.

Fruzsi követte. Stevie kivette a bőröndöt a csomagtartóból, úgy tűnt, lezártnak tekinti a beszélgetést. Az ajtóban mindketten megtorpantak.

– Most mi lesz? – kérdezte gombóccal a torkában Fruzsi.

– Azt hiszem, itt a vége.

– Sajnálom.

– Nem úgy tűnik.

– Stevie, tényleg sajnálom, de nem…

– Nem tehetsz róla – fejezte be Fruzsi helyett Stevie. – És nem szeretsz. Te mondtad…

– Szeretlek, csak… Én tényleg…

– Nem kell. Tudod, tőled többet vártam.

Stevie ennyit mondott, semmi mást. Elbattyogott az autóig, beült, gázt adott. Talán intett egyet lazán, de erre Fruzsi nem mert volna megesküdni, aztán elhajtott.

A lány az ajkába harapott. Baromira megbántotta Stevie-t, pedig őszintén sajnálta. Érdekes, hogy rá se kérdezett, ki az a valaki, akinek képtelen volt ellenállni. Valószínűleg rég kihúzta Petből. Vagy rájött magától, nem ostoba. Sőt, nagyon is okos, tavaly három országos fizikaversenyt nyert. Fruzsi önkéntelenül elmosolyodott, ahogy a szemüveges Stevie képe jelent meg lelki szeme előtt. Csak akkor hordta, ha okosabbnak akart látszani, mint amilyen. Még jól is állt neki, főleg, ha nevetett, és megjelentek a kis gödröcskéi…

Legszívesebben felpofozta volna magát. Mi a francért kell ilyenekre gondolnia?! Felemelte a bőröndöt a földről, benyomta a bejárati ajtót, és beoldalazott rajta.

– Megjöttem!

Kivágódott a konyha ajtaja, egy óriási, szőrös feketeség rontott rá a lányra, és boldogan arcon nyalta.

– Szia, Artúr! Mi a helyzet, édes kis babám? Ki vitt el sétálni, amíg nem voltam itthon?

A hatalmas újfundlandi azonnal hanyatt dobta magát.

– Stevie el is ment? – manőverezett be kerekesszékével az apja.

– Igen.

– Kár. Este átjön? Beszélni szeretnék vele, megint le kéne nyírnia a füvet. Nem tudod, ráér holnap?

Fruzsi egyszerre fázott és égett.

– Nem hinném, hogy átjönne este, és fogalmam sincs, mi a programja – suttogta kiszáradt szájjal.

Az apja szemöldöke a homloka közepéig ugrott.

– Hogyhogy?

– Hogyhogy?! – ismételte meg Fruzsi, és elcsuklott a hangja. – Úgy, hogy szakítottunk, apa. Nem fog mostanában erre járni, mert nagyon nagy fájdalmat okoztam neki – azzal felemelte a bőröndjét és elkezdte felfelé vonszolni a lépcsőn.

Az apja pár pillanatig nem mozdult a döbbenettől, aztán a lépcső aljához gurult.

– Azért jól vagy?

Fruzsi hisztérikusan felnevetett, és ugyanabban a pillanatban kibuggyantak a könnyei.

– Szerinted?!

Mintha csak erre várt volna, a bőröndje kicsúszott a kezéből és leszánkázott a lépcsőn, egyenesen az apja lába elé. Fruzsi nem várta meg, mit reagál a férfi, felrohant a szobájába és bevágta maga mögött az ajtót.

Az apja ránézett a bőröndre, és elhúzta a száját. Fogalma sem volt, mit mondhatott volna. Nem értett a tinédzserlányokhoz, jobban mondva egyre nehezebben értette meg Fruzsit. A falhoz támasztotta a bőröndöt. Gina felviszi, ha hazaér.

Tartalom

Prológus

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Felhasznált betűtípusok

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Spectral – SIL Open Font License

Spectral SC – SIL Open Font License

Splash – SIL Open Font License