Table of Contents

- A zsűri által legjobbnak ítélt mesék

- Pedro Rey: Zavaros idők

- Tóth Klaudia: A Gasztrokatasztrófa és a Hét Sovány Törpe

- Juhász Judit: Kocsonya a hét törpe füléből

- Tamási Panna: Királylány kontra kényelmetlenség

- A zsűri döntése alapján az antológiába bekerült

- Böbke Lucas: Dzsinn és a Rút Kiskacsa Varázslata

- Böbke Lucas: Münchhausen és Seherezádé

- Böbke Lucas: Borsószem-hercegkisasszony és a Pöttöm Panna Kalandjai

- Cserni András: Békalamajka,

- Dékány Dorottya: A mese soha nem érhet véget

- Ebergényi Kata: Vasorr a törpök világában

- Erdős Sándor: Marcsi és a Csillag Kapu

- Eva L. Reeves: Cseberből vederbe

- Fanni Sacerdoss: Csúnyi Kis Kacsa

- Fedina Lídia: A mese ereje

- Fedina Lídia: B'anyacsavar

- Fedina Lídia: Hisztihercegnő

- Fedina Lídia: Tessék engem megcsókolni!

- Fedina Lidia: Vannak dolgok...

- Fürediné Szabó Krisztina: A rút kismalac, avagy

- Fürjes Zsuzsanna: Banya– sors

- Goran Episcopus: Békakaland

- Gulrich Ildikó: A békakirály esete Hamupipőkével

- Gulyás Gábor: Előremutató tervek

- Horváthné Emi: Naveen, az elveszett

- Iochom Zsolt: Ki mit főz, azt egye meg!

- Jandosek Alena: Kár érte!

- Jandosek Alena: A rút dzsinnkacsa

- Józsa Ferencné: Amikor ingyen mérik a szeszt

- Katalina S. Miller: A vasorrú bába

- Katalina S. Miller: Bajban a királyi sarj

- Kate Pilloy: Vendég a hét törpe házában

- Kovács Katalin: (F)élelem

- Kovács Katalin: (Rá)hatás szünet

- Kovács Katalin: Ét-trend

- Kovács Katalin: Mese– mese átka

- Kovács Katalin: Picike probléma

- Lena Hunter: Békakirály, avagy egy királyi tévedés

- Lilly K. Storman: Régi szép idők…

- Linda Penny: Káosz az erdei kisházban

- Lyara Vayne: Csillag Kapu– fiaskó: Amikor a

- Lyn D. Windy: Dzsinn a tyúkudvarban

- Mészárosné Maya: A Dzsinn és a rút kiskacsa

- Mészárosné Maya: A vasorrú bába és a törpék

- Mészárosné Maya: A Békakirály az aranycipellő nyomában

- Mészárosné Maya: Hercegkisasszony pöttömnyire

- Mészárosné Maya: Münchhausen Sahrijarnak mesél

- Mogyorosi Márk: Mese-mese mátka, ha Andersen most látna…

- Nagy Dóra: Dzsinni anyukája

- Németh Nikoletta: Hirtelen pillantásból szerelem

- Pál Júlia: A Békakirály esete Hamupipőkével

- R. Harbinger: Mérgezett koszt és kvártély

- Reina Galston: Kacsasztrófa

- Ria Anne Donovan: Borsószem – hercegkisasszony

- Robin O’Wrightly: Ha csak úgy nem!

- Soie: Lady Brekk

- Suba Zsolt: A béka és a cipő

- Suba Zsolt: A pöttöm próbája

- Suba Zsolt: Az Ezeregy Éjszaka Átverése

- Suba Zsolt: Egy kívánság helyett egy tanulság

- Suba Zsolt: Vasorrú Bába és a hét törpe gyanakvása

- Szabó Szilvia: A vasorrú bába kalandja

- Szűcs–Kerékgyártó Andrea: A szépség titka

- T. Fiser Ildikó: Az Őrző

- T. Fiser Ildikó: A próba

- Tamási Panna: A béka, a cipellő és a tévedés

- Taschner Katalin: A borsószem hercegkisasszony

- Tildi Margit: A varázskapu

- Tóth Klaudia: A roppantott kukorica gyermekei

- Vaskó Márton Péter: Pöttömszem – hercegkisasszony

- Zsatkovics Edit: Dzsin rút kiskacsaként

- Ajándék mesék

- Erdő Sándor: Priscilla és a mocsári krugg

- Josh Ogren – A Flinstroke– dosszié

- Kovács Katalin: Kimenő

- A 2025-ös év pályázatának a zsűrije:

- A zsűri meséi

- Csörgő Iván: Rusnya

- Garajszki Rozika: A vasorrú

- K. Kormos Noémi: Az édes bosszú keserű következménye

- Karácsony Judit: A cselszövés

- Sky S.T. (Sütő Éva): Változnak az idők

- A Helma Kiadó könyvajánlója

Sky S.T.

ÚJRATERVEZVE

Régi mesék új köntösben

Antológia

2025.

ELROMLOTT A CSILLAG KAPU

Sky S.T.

újratervezve!

Régi mesék új köntösben

Antológia

2025

Elromlott a Csillag Kapu

© Sky S.T. 2025. 07.

Magyarországon kiadja a

HELMA Kiadó

A szerző eddig megjelent könyvei:

Vigyázat sorozat (Sky S.T.):

1. Vigyázat! Jövök!

2. Vigyázat! Nyaralok!

3. Vigyázat! Férjhez megyek!

Jó pasi sorozat (Sky S.T.):

1. A szomszédom egy jó pasi!

2. A férjem egy jó pasi!

3. Az apukám egy jó pasi!

Lotte sorozat (Sky S.T.):

1. Lotte elveszti a szüzességét

2. Bízz bennem!

Az Asperg család sorozat (Sky S.T.):

1. Emily – 1. rész

2. Emily – 2. rész

3. Apollónia

Milyen mély a mélyirodalom? (Sky S.T.)

Szakácskönyvek (Sky S.T. és vendégei)

Most főzünk vagy dumálunk?

Most főzünk vagy bulizunk?

Két könyv között… minden, ami csirke

Antológiák 2024 (Sky S.T.)

Erotikus Történetek Antológia 2024

Újratervezve! Régi mesék új köntösben Antológia 2024

Olivia Fox naplója sorozat (Sütő Éva):

1. Átverve

2. Behálózva

3. Meggyötörve

4. Megbosszulva

A könyvet kiadja Magyarországon a HELMA Kiadó

Cím: 8630 Balatonboglár, Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30) 499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője: Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma: 2025. 07. 11.

ISBN 978-963-639-811-8

Copyright

Borítóterv: Bakó Lilla

Szerkesztő: Sütő Éva

A szerző elérhetősége: skybook0401@gmail.com

Facebook: https://www.facebook.com/skystbook/

Szerzői jog – Copyright: 2025 by © Sütő Éva

Minden jog fenntartva – All right reserved

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert.

A könyv bármely részletének a közléséhez, bármilyen céllal, a kiadó írásbeli engedélye szükséges, kivételt képeznek a Helma Kiadó és az MKMT mozgalom hivatalos bloggerei, akik 600 (azaz hatszáz) karakter erejéig szabadon idézhetnek a könyvből.

Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

Újratervezve!

Régi mesék új köntösben Antológia 2025-ben is!

Elromlott a Csillag Kapu!

Hazafelé tartanak a Mesehősök az éves Mese-Jövő Konferenciáról, amikor az ötágú Csillag Kapu bedöglik, és öt mese hősei egészen máshova érkeznek, mint kellene.

Milyen bonyodalmakat okoznak a másik mesében? Hogyan találják fel magukat, és hogyan jutnak vissza a saját történetükbe? Ezen kérdésekre csak te tudod a választ!

Lássuk, kik az eltérített mesehősök és mivel kell megküzdeniük!

1. Békakirály Hamupipőke meséjében találja magát, és mindenki abban a hitben van, hogy ő keres feleséget

2. A vasorrú bába a Jancsi és Juliska meséjéből a hét törpe házában, a tűzhely mellett landol, kötényben, egyik kezében fakanállal, és már hallatszik a hazafelé tartó törpék éneke

3. Münchhausen báró Sahrijar szultán és Seherezádé történetébe keveredik, és az ezeregy éjszakán át mesélő Seherezádéval cserél helyet

4. Dzsinn, a csodalámpája békés nyugalma helyett, a rút kiskacsa bőrében találja magát, a baromfiudvarban

5. Borsószem– hercegkisasszony Pöttöm Panna meséjébe csöppen, pöttömnyire zsugorodva

Bevallom, évről évre nehezebb dolgom van és lesz, hogy olyan feladatokat találjak ki, melyek megmozgatják az írók fantáziáját, és alkotásra serkentik őket.

Szerencsére sok ötletet kapok az pályázóktól és a zsűritől is, ami arra enged következtetni, hogy sokan szeretnék, ha ez az antológia még hosszú időn át megjelenne.

És miért ne?

Hiszen játszani jó! A meséket pedig nem csak a gyerekek szeretik! A legjobb példa erre ez a pályázat!

Az idén is rengeteg humoros mesével gazdagodott a gyűjteményünk! Nagy örömömre, megjelent néhány krimi, és a sok humoros írás mellett egy– két könnyfakasztóan szép történet is. Egy biztos, hogy senki nem fog unatkozni, miközben ezeket a kissé átköltött meséket olvassa, versben és prózában!

Az antológiába bekerült műveken kívül találtok még ajándékokat (kicsit a jövőt vetítve elénk), valamint a zsűri által írt meséket is a könyvben.

Mindenkinek nagyon jó szórakozást kívánok!

Üdvözlettel:

Sky S.T. (Sütő Éva)

Johannesburg

Tartalomjegyzék

A zsűri által legjobbnak ítélt mesék

Pedro Rey: Zavaros idők

Tóth Klaudia: A Gasztrokatasztrófa és a Hét Sovány Törpe

Juhász Judit: Kocsonya a hét törpe füléből

Tamási Panna: Királylány kontra kényelmetlenség

A zsűri döntése alapján az antológiába bekerült

Böbke Lucas: Dzsinn és a Rút Kiskacsa Varázslata

Böbke Lucas: Münchhausen és Seherezádé

Böbke Lucas: Borsószem-hercegkisasszony és a Pöttöm Panna Kalandjai

Cserni András: Békalamajka,

Dékány Dorottya: A mese soha nem érhet véget

Ebergényi Kata: Vasorr a törpök világában

Erdős Sándor: Marcsi és a Csillag Kapu

Eva L. Reeves: Cseberből vederbe

Fanni Sacerdoss: Csúnyi Kis Kacsa

Fedina Lídia: A mese ereje

Fedina Lídia: B'anyacsavar

Fedina Lídia: Hisztihercegnő

Fedina Lídia: Tessék engem megcsókolni!

Fedina Lidia: Vannak dolgok...

Fürediné Szabó Krisztina: A rút kismalac, avagy

Fürjes Zsuzsanna: Banya– sors

Goran Episcopus: Békakaland

Gulrich Ildikó: A békakirály esete Hamupipőkével

Gulyás Gábor: Előremutató tervek

Horváthné Emi: Naveen, az elveszett

Iochom Zsolt: Ki mit főz, azt egye meg!

Jandosek Alena: Kár érte!

Jandosek Alena: A rút dzsinnkacsa

Józsa Ferencné: Amikor ingyen mérik a szeszt

Katalina S. Miller: A vasorrú bába

Katalina S. Miller: Bajban a királyi sarj

Kate Pilloy: Vendég a hét törpe házában

Kovács Katalin: (F)élelem

Kovács Katalin: (Rá)hatás szünet

Kovács Katalin: Ét-trend

Kovács Katalin: Mese– mese átka

Kovács Katalin: Picike probléma

Lena Hunter: Békakirály, avagy egy királyi tévedés

Lilly K. Storman: Régi szép idők…

Linda Penny: Káosz az erdei kisházban

Lyara Vayne: Csillag Kapu– fiaskó: Amikor a

Lyn D. Windy: Dzsinn a tyúkudvarban

Mészárosné Maya: A Dzsinn és a rút kiskacsa

Mészárosné Maya: A vasorrú bába és a törpék

Mészárosné Maya: A Békakirály az aranycipellő nyomában

Mészárosné Maya: Hercegkisasszony pöttömnyire

Mészárosné Maya: Münchhausen Sahrijarnak mesél

Mogyorosi Márk: Mese-mese mátka, ha Andersen most látna…

Nagy Dóra: Dzsinni anyukája

Németh Nikoletta: Hirtelen pillantásból szerelem

Pál Júlia: A Békakirály esete Hamupipőkével

R. Harbinger: Mérgezett koszt és kvártély

Reina Galston: Kacsasztrófa

Ria Anne Donovan: Borsószem – hercegkisasszony

Robin O’Wrightly: Ha csak úgy nem!

Soie: Lady Brekk

Suba Zsolt: A béka és a cipő

Suba Zsolt: A pöttöm próbája

Suba Zsolt: Az Ezeregy Éjszaka Átverése

Suba Zsolt: Egy kívánság helyett egy tanulság

Suba Zsolt: Vasorrú Bába és a hét törpe gyanakvása

Szabó Szilvia: A vasorrú bába kalandja

Szűcs–Kerékgyártó Andrea: A szépség titka

T. Fiser Ildikó: Az Őrző

T. Fiser Ildikó: A próba

Tamási Panna: A béka, a cipellő és a tévedés

Taschner Katalin: A borsószem hercegkisasszony

Tildi Margit: A varázskapu

Tóth Klaudia: A roppantott kukorica gyermekei

Vaskó Márton Péter: Pöttömszem – hercegkisasszony

Zsatkovics Edit: Dzsin rút kiskacsaként

Ajándék mesék

Erdő Sándor: Priscilla és a mocsári krugg

Josh Ogren – A Flinstroke– dosszié

Kovács Katalin: Kimenő

A 2025-ös év pályázatának a zsűrije:

A zsűri meséi

Csörgő Iván: Rusnya

Garajszki Rozika: A vasorrú

K. Kormos Noémi: Az édes bosszú keserű következménye

Karácsony Judit: A cselszövés

Sky S.T. (Sütő Éva): Változnak az idők

A Helma Kiadó könyvajánlója

A zsűri által legjobbnak ítélt mesék

Első helyezett: Pedro Rey

Zavaros idők

és

Első helyezett: Tóth Klaudia

Gasztrokatasztrófa és a Hét Sovány Törpe

Második helyezett: Juhász Judit

Kocsonya a hét törpe füléből

Harmadik helyezett: Tamási Panna

Királylány kontra kényelmetlenség

Pedro Rey: Zavaros idők

– Ez csak valami vicc lehet! – csattant fel hangosan a vasorrú bába, ahogy végignézett magán.

Fekete, újrahasznosított bársonyszoknyáját rikítóan fehér, hímzett kötény takarta.

– A fehér nem az én színem – méltatlankodott. – Egyébként meg balkezes vagyok! – dohogott, miközben a jobb kezében szorongatott fakanálra sandított. – Megmondtam, hogy egyszer ez lesz! De hiába jártattam én a szám, senki nem vett komolyan, és tessék, most megtörtént! Bedöglött az a vacak! – utalt a Csillag Kapura, amivel a szokásos, évente megrendezésre kerülő Mese-Jövő Konferenciáról kellett volna hazautaznia, a saját birodalmába.

Most azonban a csalogató, teljes kiőrlésű, cukormentes mézeskalács házikója helyett egy felettébb furcsa, apró, fából épült kunyhóban találta magát.

– Mégis, hol a sárga köves úton vagyok? – szaladt ki a száján a legdurvább szitkozódás, amit csak el tudott képzelni.

Igazán nem volt rá jellemző az efféle viselkedés, hisz rendkívül jólnevelt banya hírében állt.

Körbejárta hát a kunyhót, ami igazán nem telt sok időbe, annyira picike volt. De nem csak a ház volt apró, a benne található bútorok és használati tárgyak is icipicik voltak.

– Itt minden bizonnyal árva gyerekek laknak – gondolta.

És ez a gondolat jó érzéssel töltötte el, mivel köztudomásúlag nagyon szerette a gyerekeket… jól átsütve. A hely tanulmányozásában egy kisebb férfikórus beszűrődő nótája zavarta meg.

– Van egy város, nagyon bájos… – zengték kintről a dalt egyre nagyobb hangerővel, ahogy közeledtek.

– Remek! Egy horda rajzfilmmániás ember. Már csak ez hiányzott!

Épp kilesett volna a kis ablakon, hogy szemügyre vegye az elvonuló társaságot, amikor váratlanul megmozdult a kilincs és a bejárati ajtó lassan nyílni kezdett. Ijedtében bekucorodott a konyhaasztal alá, aminek földig érő terítője kellő rejtekhelyet biztosított, emellett könnyedén ki is tudott kémlelni, megfigyelve a rémisztő férfiakat.

Legnagyobb megrökönyödésére azonban rémisztő, nagy férfiak he-

lyett hét kis növésű ember lépett be az ajtón. Azonnal bele is kezdtek

a nyafogásba.

– Ki ült a… ó, senki!

– Ki evett a… ja, senki!

– Ki ivott a… na szép! Senki!

A vasorrú nem bírta tovább hallgatni őket. Kiugrott rejtekéből és a harsány hahotázástól a hasát fogva állt a döbbent társaság előtt.

– Srácok, ez most komoly? Saját gondolatra nem futja?

– Ki vagy te, kedves… vagyis, lepcses nőszemély? – kérdezte egyikük. – Mi a neved, honnan jöttél és mi célból?

– Ven Bania a nevem – vakargatta meg bibircsókját a banya. – A hexagonális kerekerdőben élek, de sajnos, amikor a Csillag Kapu bedöglött, ide teleportáltam.

– A Kapu! Igen, hallottuk, hogy többen is rossz helyen kötöttek ki. De azt ígérték a softwaresek, hogy gyorsan kijavítják a hibás algoritmust. Majd küldenek értesítést a mobilunkra. Megvárhatod itt nálunk! Engedd meg, hogy bemutatkozzunk! Én Tudor vagyok, ők pedig – mutatott egyesével a többiekre – Vidor, Morgó, Szende, Szundi, Hapci és Kuka.

– Tehát Tódor, Kapor, Surmó, Ferde, Dundi, Trampli és… na igen, hát Lüke – próbálta elismételni az imént hallottakat.

Tudor már épp készült korrigálni Bania apró nyelvbotlásait és türelmesen újra elsorolni mindannyiuk becsületes nevét, de csak egy nagy levegővételig jutott el. Megzavarta egy határozott, már-már erőszakos kopogtatás a tömör tölgyfa ajtón.

– Srácok, nem akar valaki ajtót nyitni? – kezdte a banya, magához ragadva az irányítást. – Trampli?

– Hapci!

– Egészségedre! Kinyitnád vagy nyissam én?

Meg sem várva a választ, a vasorrú az ajtónál termett és egyetlen mozdulattal feltépte azt.

Egy idős anyóka álldogált a bejárat előtt, arcán kedves mosollyal, egyik kezében egy kosárral, másik kezében egy gyönyörűen fénylő, hibátlan, piros almával.

– Gratulálok! Önök nyertek! – kezdte mondandóját kissé nyikorgó hangon. – Közjegyző előtt tartott sorsolásunk keretében, az ezen a címen tartózkodó Hófehérke ingyenes kóstolót nyert kiváló, e-nyész fajtájú almánkból. A kóstolás érvényessége a mai napra terjed ki. Itthon találom a szerencsés nyertest?

– Sütni való gyerekkel tud szolgálni? – kérdezte rezzenéstelen arccal a vasorrú.

Az anyónak elkerekedtek a szemei.

– Nem, még véletlenül sem.

– Akkor viszontlátásra! – csapta úgy az idős asszony orrára az ajtót Ven Bania, hogy a kunyhó is beleremegett. – Ha már itt tartunk… – fordult a meglepetten álló kis növésű fiúkhoz – vannak errefelé gyerekek? Surmó?

– Morgó! És nem, nincsenek. Legalábbis én nem ismerek egyet sem itt, a pentagonális kerekerdőben.

– Álmos vagyok! – kezdett a többiek számára megszokott nyavalygásába Szundi.

– Én meg éhes! – kontrázott Kuka.

– Én is éhes vagyok, Lüke! – bólintott egyetértően a banya.

– Kuka!

– Bánom is én, vidd ki, ha nincs jobb dolgod!

A beszélgetést újabb kopogás szakította félbe. A vasorrú unott arccal nyitotta ki az ajtót. De hamar felderült, amikor egy talpig narancssárgába öltözött vörös hajú kislányt pillantott meg.

– Csókolom néni!

– No lám, egy kislány! Mit szeretnél Narancssárga? – kérdezte a toporgó gyermeket.

– Én Piroska vagyok és nem Narancssárga!

– Akkor miért narancs színű minden, ami rajtad van?

– Nagymosás volt. A sárga asztalterítőt véletlenül a piros ruháim közé kevertem. Most minden narancs lett. Tessék mondani, nem tetszett látni errefelé a farkast? A nagymamámhoz kellene elmennem, de előtte még egy fontos találkozóm van vele!

– Nem láttam, aranyom! Ugye, fiúk ti sem láttátok? Miért nem jössz be és várod meg itt? – szólt fondorlatosan a banya.

– Á, nem! Ha ennyire sem fontos neki a randink, akkor inkább hazamegyek. Csókolom! – ezzel sarkon fordult, s mielőtt még a banya bármit mondhatott volna, eltűnt a fák között.

– Éhes vagyok! – kezdte rá Szende, akihez csatlakozott Vidor és Kuka is. – Csinálj nekünk tojásrántottát, főzeléket, buktát, pizzát és

hamburgert!

– Még mit nem! Mit képzeltek? Ki ne takarítsak véletlenül?

– Mondjuk, az sem ártana!

– Csend legyen, Ferde!

– Szende!

Ven Bania olyan indulatos lett attól, hogy – meggyőződése szerint – bejárónőnek tekintik, hogy majdnem a legdurvább szitkozódásba kezdett. Ekkor azonban ismét kopogtak.

Ajtót nyitott, s az ajtóban egy vékonyka, szőke kisfiú álldogált tanácstalanul.

– Nocsak, egy igazi kisfiú!

– Igen, igazi kisfiú vagyok! – mondta a fiúcska csillogó szemekkel. – Nem látták véletlenül Dzsepettót?

– Igen, tudom! Szinte mindenki elkeveredett és szinte mindenki keres valakit. De miért pont engem kell zaklatni?! – ordította lila fejjel a vasorrú bába.

Szegény kis Pinokkió annyira megijedt, hogy hanyatt-homlok menekült a kunyhótól. Sőt, mi több, az erdőt is elhagyta, és az elszenvedett lelki trauma miatt Dzsepettó keresésével is végleg felhagyott.

– Nem lesz ez így jó! – súgta oda Tudor a többieknek. – Alig van itt fél órája – nézett kvarcórájára –, de máris felborította a birodalom rendjét. Tennünk kell valamit!

– De mit? – nézett Szende a semmibe.

– Nekem mindegy! – mondta megadóan Kuka.

– Azért kérdezzük meg, nincs-e allergia ellen valamilyen szer nála! – javasolta Hapci.

– Vagy csak feküdjünk le aludni! – nyafogott Szundi.

– Öljük meg! – indítványozta Morgó.

– Csiklandozzuk halálra? – vigyorgott Vidor.

– Vessük a kútba! – vette vissza a szót Tudor.

Hirtelen csend támadt köztük és néma egyetértésben bólintottak. Hátulról támadtak a zsarnokra, szavak nélkül, összeszokott egységben dolgoztak. Négyen fogták a banya lábait, ketten a kezeit, egy a fejét, és úgy cipelték ki a kunyhó mellett álló kerekes kúthoz. Nagyot lendítettek rajta és lehajították a kút mélyére.

A vasorrú csak zuhant és zuhant, mígnem végleg elmerült a vízben. Nem lévén levegője, elvesztette az eszméletét. Mikor magához tért, egy

zöld mezőn találta magát és egy idős asszonyka állt felette.

– Én Holle anyó vagyok – szólt az asszony. – Ha megfelelően szolgálsz engem, megjutalmazlak!

A banya magából kikelve sikított.

– Na nem! Szolgáló, az nem leszek! – Azzal visszaugrott a kútba.

Szóbeszédből tudható, hogy Ven Bania azóta is kútról kútra, birodalomról birodalomra vándorol, keresve a hazavezető utat.

Eközben a hexagonális kerekerdőben, a teljes kiőrlésű, cukormentes mézeskalács házikót önkényes lakásfoglalók vették birtokba. Név szerint kiskorú János és kiskorú Júlia.

Tóth Klaudia: A Gasztrokatasztrófa és a Hét Sovány Törpe

A Csillag Kapu, ami hajlamos volt a váratlanul fellépő technikai hibákra, egy hangos durranással mondott csődöt. A vasorrú bába azt hitte először, hogy hiányos fogai koccantak össze a tér– idő váltakozás közben, de amikor kinyitotta a szemeit, rájött, hogy valami nagyon nincs rendben.

– Ó, hogy az a tüzes boszorkányfing! – káromkodott magában.

Épp az éves Mese-Jövő Konferenciáról tartott haza (kezében a boszorkányügyi tanács tagjaitól ellopott varázsreceptekkel), de most egy kis házikó konyhájában állt, csipkés köténykében, fakanállal a kezében, és egy kondér gyanúsan illatozó pörkölt rotyogott a sparhelt tetején. A távolból vidám dalolás hallatszódott.

A vasorrú bába szemei összeszűkültek, mivel az összes mesehőst és karaktert kívülről ismerte, egyből tudta, hogy bizony a hét törpe érkezik! Gyorsan összerakta a fejében a dolgokat:

– Most én vagyok Hófehérke! A sárkány hátsó lyuka böffentsen rátok hajnalban! – dörmögte, és már épp le akarta magáról tépni a kötényt.

Ám ekkor ravasz vigyor ült ki ráncos arcára.

– Ha már így alakult, akkor legalább kísérletezek egy kicsit. Felhizlalom ezeket a bányamélyi szakállas csótányokat...

A törpék egy emberként torpantak meg a látványra. Kicsiny házuk

konyhájában egy csúf, vasorrú, hajlott hátú vénség állt. A két fél hosszú másodpercekig méregette egymást. Végül a leggyanakvóbb törpe előrelépett, és szigorúan megkérdezte:

– Maga meg kicsoda?

A vasorrú bába végignézett a hét sárfoltos, apró alakon, és úgy dön-

tött improvizálni fog.

– ÉN?! – kérdezte, sértett arccal. – Hát TI kicsodák vagytok?

A törpék összenéztek.

– Mi vagyunk a ház lakói! – mondták.

– Ez nagyon érdekes! – bólintott a boszorkány. – Mert én is itt lakom!

– Mióta? – kérdezték a törpék.

A vasorrú bába elgondolkodott: „Pont annyi ideje, hogy már ne legyen gyanús, de még ne legyen túl feltűnő sem.”

Szívére tetette a kezét, és könnyes szemekkel így folytatta.

– Ó, gyermekeim! Ti még nem tudjátok...? Hófehérke küldött engem! Szilikózist kapott a sok portól, és most elment oda, ahova minden fiatal lány megy, amikor hirtelen szabadságra van szüksége!

– Az anyósához? – kérdezték a törpék.

– Nem! – legyintett a boszorka. – De ne aggódjatok, én itt vagyok helyette, és főzök rátok!

A törpék neve ezúttal nem a szokványos Hapci, Kuka vagy Morgó volt, hanem a hét egy-egy napja. A vasorrú bába ebben a sorrendben is szerette volna elfogyasztani őket (Hétfő, Kedd, Szerda, Csütörtök, Péntek, Szombat és Vasárnap).

A banya előkapta receptjeit, majd olvasni kezdte: varázslatos Vasorrú Vagdalt... Seprűnyélroppantó Szuflé... Térdkalácsduzzasztó Raguleves.... Jancsi Java Juliskával, vagyis... Galuskával.... MEGVAN! Mágikus malacpörkölt! Nagyszerű! Lássuk hát, hogy szól a recept!

Üstben rotyog, sűrű lé,

Amíg hízik, te csak nézd!

Ha csak szagolsz, az is árt,

Másnap már egy számot vált.

Malac kell, de jó kövér,

Ha futni tud, az nem ér!

Zsír és hagyma, rotyog már,

Paprika meg sűrű sár,

Egy csipet só, egy marék bors,

A derekára rakódik most!

Varázsfűszer, titkos átok,

Ha eszel, nagy hassal járod,

Reggelre már mázsás a test,

S a székről felkelni is rest!

A szerző saját rajza

– Hófehérke borzalmas szakács volt! – dünnyögte Péntek, miközben kétpofára tömte magába a szaftos húst. – Az utolsó alkalommal, amit sütött, az a fogtörő fánk volt. A kovács is inkább patkónak használta volna...

– Na meg a törpepusztító tarhonya, amit addig főzött, hogy végül teljesen összeállt, és szerszámként használtuk a bányában... – mondta Kedd.

– És az ízük! Brrr…– borzongott meg Hétfő.

A vasorrú bába kaján vigyorral a képén elégedetten figyelte, ahogy kanalazzák az ételt.

Ám a dolgok nem egészen úgy alakultak, ahogy várta.

Napról napra figyelte a törpéket, akiknek nemhogy nagyobb lett volna a pocakjuk, hanem mintha egyre vékonyabbak lettek volna. Szombat már a nadrágját is két számmal kisebbre cserélte.

Szerda egy reggel hosszasan méregette magát a patak vizében...

– Olyan vékony vagyok, hogyha lenyelek egy cérnametélt tésztát, akkor ketté kell vágni középen, hogy ne billenjek el!

– Nézzetek ránk! Ha így megy tovább, a következő tavaszi szellő elvisz minket. Tűbe lehetne fűzni mindannyiunkat.

– Valamit tennünk kell! – mondta Vasárnap, aki addigra már a hózentráger pántjait is keresztben hordta, hogy le ne essen róla a nadrág.

– De mit? – kérdezte Csütörtök. – Ha kirakjuk a vasorrú bábát, ki fog főzni ránk? Hófehérke?

A gondolatra mindenki összerezzent, de nem volt más választásuk. Eldöntötték, hogy csapdát állítanak a vén banyának.

A terv egyszerű volt. Meghívják a vasorrú bábát a bányába, és amikor a legmélyebb tárnába érnek, egy jól irányzott robbantással ráomlasztják a sziklát.

– Így örökre ott rohad a vénség! – mondta Szerda, és mindenki egyetértően bólintott.

Másnap reggel a törpék eljátszották, hogy valami egészen különleges dolgot találtak a bányában, amit a boszorkánynak is látnia kell. A vasorrú bába eleinte gyanakodott, de a kíváncsiságtól vezérelve elindult a törpék után. Amikor megérkeztek a bányába, a törpék gondosan a legmélyebb tárnába vezették a boszorkányt. A Vasorrú bába előre lépett... Ekkor a törpék hátrálni kezdtek. Szombat már nyúlt is volna a kanóchoz, amikor valami különös dolog történt. A falak remegni kezdtek. Először csak finoman, aztán egyre erősebben. A törpék megdermedtek... A kristályok világítani kezdtek, majd hirtelen kiváltak a falból, és a levegőben lebegve táncolni kezdtek, végül egy hatalmas csillogó halomban hullottak a törpék lábai elé.

– Ez a banya olyan rusnya, hogy inkább kivetette magából a föld a kincseket, csakhogy ne hozzuk le ide többé! – suttogta Hétfő Szombatnak.

A tervük teljesen kudarcba fulladt, de egy pillanatig sem bánták.

A törpék annyi drágakövet bányásztak össze a boszorkánnyal, hogy egy világhírű szakácsot béreltek fel.

Megérkezett Jean-Pierre de la Fakanál, aki állítólag még a királyi udvarban is főzött.

A vasorrú bába bosszúsan nézte, hogy a törpék egy cingár alakot kísérnek a házba.

– A rézfán fütyülő rém csókolná meg a köldököd, te átokverte csi-

ganyál! – kelt ki magából a vasorrú bába. – A hét szentség rogyassza rád a kemencét! Ki a fene vagy te?

– A mesterszakács! – jelentette ki büszkén Kedd.

Jean-Pierre kecsesen meghajolt, és franciás akcentussal így szólt:

– Bonzsúúúúr! A mesék világának legnagyobb séfje vagyok! Képes vagyok abból is ínycsiklandó fogást varázsolni, amit mások szerint csak a kutya enne meg.

De ekkor nyílt az ajtó, és belépett egy fekete ruhás, baljós tekintetű nő, kezében egy piros almával.

– Ki az ördög maga? – kérdezte Hétfő.

Alighogy felfedte kilétét a gonosz mostoha, Jean-Pierre de la Fakanál egy elegáns, légiesen könnyed, de gyors mozdulattal kikapta a nő kezéből az almát.

– Ah, mongyőőő! Nouvelle cuisine! Micsoda alapanyag...

A gonosz mostoha és a vasorrú bába riadtan nézte, ahogy a mesterszakács pillanatok alatt tálalta a gőzölgő, illatos almalevest. A törpék, akik az elmúlt hetekben borzalmas éhséget szenvedtek el a fogyasztó főzetek miatt, egy pillanatig sem haboztak.

A királynő elsápadt.

– AZ EGY MÉRGEZETT ALMA VOLT, TE MARHA!

Jean-Pierre vállat vont.

– Mádám... Én csak főztem egy finom levest!

A törpék abban a pillanatban elhallgattak. Egymásra néztek majd sorra dőltek el, mint a krumpliszsákok. Ekkor egy újabb váratlan vendég rontott be az ajtón. Egy jóképű herceg, fehér lovon.

– Hol van a csodaszép Hófehérke?! Most azonnal meg kell csókolnom, hogy felébredjen!

A vasorrú bába a földön heverő, görcsbe rándult törpék felé nézett, majd villám gyorsan a herceg elé ugrott és így szólt:

– Én vagyok a vasorrú bába, akinek kerek a szeme és csókos a szája... – csücsörítve közeledett a daliás herceg ajkai felé.

Eközben Jean-Pierre de la Fakanál, a világ legnagyobb szakácsa elegánsan megigazította séfkötényét és elővett egy hatalmas üstöt.

– Bon appétit!

– Ez meg mi a banyafőzetbe áztatott, hétpróbás mesebeli rémálom? – kérdezte a vasorrú bába.

Jean Pierre először büszkén kihúzta magát, majd egy színpadias mozdulattal közel hajolt az üsthöz és beleköpött.

A herceg rémülten hátrált egy lépést, de nem tudta, hogy az üsttől vagy a banyától távolodjon inkább.

– Mon cher! Élixir de la vie, mondjuk mi franciák... Ez az élet elixírje, és a titkos hozzávaló... – szólalt meg Jean-Pierre.

– Ez most vagy a legzseniálisabb, vagy a legundorítóbb dolog, amit valaha hallottam... – mondta meghökkenve a herceg.

A vasorrú bábában ebben a pillanatban kezdett megfogalmazódni, hogy valami baj lehetett az alapanyagokkal. Azért fogytak a törpék, ahelyett, hogy híztak volna, mert a fűszerek rosszul voltak felcímkézve?

– Az a gasztronómiai végítélet! Az a konyhai máglyára való ételrontó hópehelyagyú üstnyomorító! – kiabálta a vénség. – Az az ártatlan arccal mosolygó konyhai apokalipszis... – folytatta tovább dühödten.

A vasorrú bába kötényen fogta az előkelő francia szakácsot és díjbirkózókat meghazudtoló erővel a magasba emelte.

– Hogy a békacomb rohadjon bele a vajmártásodba te kulináris zűrzavar! Hát mik vannak ezekben az üvegcsékben?

A boszorkány nyelve már élesebb volt, mint bármelyik frissen fent guillotine. Csak úgy szórta az átkokat... Mindeközben észre sem vették, hogy a herceg Hófehérke hiányában, inkább megszöktette a gonosz mostohát, és már javában a kastély felé vágtattak.

– Szilvupléé, madmazell! Ez itt pokol kemény kömény, ez rontás–

menta, ez meg fantom– fahéj... Az ott ördögszittyó, az a kevés banyazsázsa, ez itt sikító sirálykarom, ez meg a szédítve fogyasztó szegfű. Az ott a sarokban, hizlaló hérics, mellette bokaduzzasztó boróka... – sorol-ta katonásan, de kissé rémülten Jean-Pierre a fűszerek neveit. A banya arca csak vörösödött, lilult, kékült, zöldült. Kezei ökölbe szorítva a görcstől remegtek, rusnya ráncos arcán a haragtól, verejtékcseppek gördültek végig. A boszorkány iszonyatos dühében csontig hatoló, vérfagyasztó, lidérces ordításban tört ki és egy szempillantás alatt köddé vált.

A törpék szépen, lassan, elkezdtek ébredezni. Azt senki nem tudja megmondani, hogy a borzalmas sikoly ébresztette-e fel őket, ami olyan volt, mintha a pokol szellője érintette volna meg eszméletlen testüket, vagy Jean-Pierre francia konyhaművészeti remekműve lehelt beléjük újra életet. Az az egy biztos, hogy a francia szakács a törpékkel maradt, és boldogan éltek, amíg el nem vitte őket a diabétesz.

Juhász Judit: Kocsonya a hét törpe füléből

A vasorrú bába mérgesen toporgott a Csillag Kapu körül álló tömegben. Fájt a kislábujján a tyúkszem, sajgott a dereka. A legutóbb Jancsit sikerült túlhizlalnia, és amikor rá akarta tenni a sütőlapátra a csokitortától ájultan heverő fiúcskát, megroppant a dereka. A fogtündér eljött még aznap este segíteni, de ahelyett, hogy a derekával kezdett volna valamit, kihúzott megmaradt három fogából kettőt. Hamupipőke keresztanyjáról remek vélemények születtek, de nem bízott a testes némberben, aki gyógyítás helyett alakváltoztatásra használta az erejét. Nem akarta ő is lóként végezni, mint azok az egerek.

– Na, mi lesz mán! – kiáltotta el magát reszelős hangján, és félretolta maga elől a szerelmesen csókolózó Aladdint és Jázmint, majd a kapu felé döcögött, amelyben megszokott kék gomolygása helyett

most valamiféle zöldes füst keringett.

– Kérem, asszonyom, várjon! – hallotta a kapu melletti szerelőaknából a konferencia védnökének hangját, de nem törődött vele. Botjával nagyot lendülve, bekiáltva a címet a kapuba, megindult. Haza akart érni és egyenesbe tenni fájó tagjait. Mély levegőt véve behunyta a szemét, és amikor érezte, hogy a csillámfelhő szertefoszlik körülötte, szétnézett.

Nézett, mert szólni nem tudott. A szoba, ahol állt, egyáltalán nem hasonlított a saját konyhájához, amelyben akkora kemence állt, amibe egy tehéncsordát meg lehetett sütni. Valaha szerette is a fűszeresre készített, véres marhasztéket, csak aztán ahogy fogai kezdtek elsorvadni, a vegetáriánus koszt pedig nem vált ínyére, így kezdett rákapni a fiatal kölökhúsra.

Itt a kemence akkorka volt, amibe épp egy gulyásos bográcsot be lehetett akasztani. A hatalmas asztal szimpatikusnak tűnt, de azt a rengeteg széket körülötte sokkalta, meg azt sem értette, miért ilyen kicsik. Lehet, hogy gyerekeknek készültek?

Erre összefutott szájában a nyál, csontos ujjait egymáshoz illesztve nyalta meg aszott szája szélét. Ha ez mind gyerekszék, akkor valahol gyerekeknek is kell lenniük. Márpedig, ha itt gyerekek laknak, és ilyen sokan – egy… kettő… öt… hat… hét… – akkor itt fejedelmi lakomát csaphat. Mert az a Jancsi gyerek a húgával minden egyes mese elhangzásakor átveri, aztán ő landol a kemencében. Reklamált is konferencián, hogy a jövőben egyszer-kétszer már végződhetne az ő meséje is happy end-el, ahol mindkét gyereket megsüti és megeszi. De az a hülye heges homlokú védnök, az a Potter, vagy mi a nyavalya a pasas neve, megint csak elnapolta az egészet. Az ő problémája helyett lett Csipkerózsika sötét lelkű tündérkeresztanyjából film, és az emberek közti fogadtatásáról szólt a konferencia jó része.

Körbejárta a szobát és a konyhát.

– Itt minden olyan kicsi – hümmögött, elnézve a kiskanalakat, kistányérokat, kicsiny fazekakat. Legalább valami méretes tepsit találna, amibe belepakolhatja a gyerekeket. A ház sem igen tetszett neki. A függönyök szappanillatot árasztottak – ezeket biztos frissen mosták –, sehol egy piciny por, minden fénylik, ragyog, a házat nemrég szellőztették. Vajon melyik mesébe csöppenhetett? Lehet meg kellene várnia a mese takarítónőjét, jöjjön el hozzá is. Persze, amikor gyerekszagot érez az erdő felől, mindig gondosan kitakarít, de a legutóbbi csalinak használt mézeskalács tészta nyers maradéka három hete megkövülten várja az öreganyjától megörökölt vájlingban, hogy kitakarítsa… Szegény mama, ha ezt tudná… Ráadásul a Jancsi elmenekülése után elfogott gyerek csontjait sem ásta még el a hátsó kertben, ami pedig riasztó lehet, ha valaki ismét betéved hozzá.

Ekkor odakintről harsány énekszót hallott.

– Ezek a gyerekek! – kapott fel egy mívesre faragott fakanalat. – Jönnek a gyerekek! - azzal elkezdett a rendezett polcokról fazekakat, tepsiket leszedegetni.

– Az elsőből leves lesz – számolta – a másodikból sült, a harmadikból gyerekpaprikás.

Kell kerítenie némi lisztet meg tojást, mert a paprikáshoz nokedlit is akar szaggatni.

– A negyedikből tépett gyerekhúsos szendvics…

Ekkor a kályha felől különös illatokat kezdett érezni, majd egyszer csak meghallotta a konferencia védnök hangját.

– Asszonyom… kérem…

Oldalra sandított. A kemencében kék csillámköd kevergett, a felhő közepén pedig ott virított Harry Potter komoly arca, azzal a jellegzetes heggel a homlokán.

– Kérem, asszonyom, jöjjön vissza. A kapu az előbb meghibásodott…

Megnyúlt arccal nézte a fiatal férfit. Mi? Hogy ő most menjen visz-

sza? Mikor már itt jön az ebédje és a vacsorája? Csak nem gondolja, hogy pont most visszamegy? Aztán amilyen szerencséje van, mire hazaér, valamelyik édesanyának akkor jut eszébe kinyitni pont az ő meséjénél a könyvet, annak pedig az lesz a vége, hogy az a Jancsi gyerek lóvá teszi és éhen marad. Hát azt már nem! Előbb jóllakik itt, hazamenni ráér később is.

– Hagyjon nekem békét, Potter! – morrant egyet, majd fogta a fakanalat és a felhőbe vágta, mire az szertefoszlott.

Felhúzott orral fordult el a tűzhelytől, aztán kikereste a fiókból a legnagyobb konyhakést.

– Ez jó lesz! Hét szúrás, aztán még a véres hurkának való is meglesz.

Eközben rakott a tűzre, hogy minél előbb legyen elég parázs, ami fölött főzni fog. Az éneklés már az ablakon túlról hallatszott. Az alacsony, boltíves faajtó egyszer csak kinyílt, és betódult rajta hét kisemberke, kezükben kicsiny csákányok, kalapácsok. A boszorka csak állt a tűz előtt, elégedetten dörzsölgette a tenyerét, közben nyalogatta a szája szélét és számolta a gyerekeket: Egy, kettő, három… hat… hét… De amint az emberkék megfordultak, ez az elégedettség hirtelen elszállt belőle.

– Mi ez? Ezek nem gyerekek – makogta, végignézve a hétfős társaságon – Ezeknek szakálluk van! Ebből nem lesz zsenge gyerekhús! Hová keveredett? Ezek mind hájas apró vénemberek!

– Hé, te meg ki vagy? – hördült föl az egyik törpe.

– És hol van Hófehérke?

– Hófehérke? – nézett nagyot a vasorrú bába. – Az a fekete hajú, éneklő rifke onnan a konferenciáról?

– Hol van Hófehérke? – kiáltozták a törpék.

– Biztos ő az öreg királynő! – kiáltotta egyikük. – Átváltozott boszorkánnyá és elrabolta Hófehérkét!

– Ne hagyjuk! – üvöltötte valaki hátulról.

– Bosszút állunk!

A boszorkány döbbenten állt a kezükben szerszámokat szorongató aprónép gyűrűjében, mögötte a lángoló tűzhellyel. Az apró férfiak gyűlölettel teli tekintettel kezdtek hadonászni, mire hátrálni kezdett. Ez így nem lesz jó – gondolta, – ezek itt mindjárt felnyársalják! Valahogy meg kell nyitnia a Csillag Kaput és visszajutni a saját történetében. De hogyan? Kétségbeesetten kiáltozni kezdett.

– Segítség! Vissza akarok jutni! Segítség – ekkor az orra előtt egy csákány hegye röpült el, mire felsikoltott.

– Potter! Maga agyalágyult pojáca! Csináljon valamit! Nyissa meg a kaput és vigyen ki innen!

Mintegy varázsütésre, a tűz helyén csillámlóan kék köd képződött. A banya, aki már szinte belehátrált a tűzbe, ekkor elengedte magát, hanyatt zuhanni kezdett, mire a köd magába fogadta.

A következő pillanatban a saját ágyába huppant, a csillámló ködben pedig megjelent a varázsló képe.

– Asszonyom! Az agyalágyult pojáca nem a megfelelő nyitókód a Csillag Kapu használatához, ezt kérem, jegyezze meg!

– Tűnjön a fenébe! – rikoltotta idegesen, hiszen ez is ennek a másodosztályú varázslónak a hibája.

Ha időben megjavítja a kaput, akkor nem kellett volna azoknak a borzalmas törpéknek az inzultusait elviselni. Bár visszagondolva, annak a szótlan kopasznak igen szép, elálló fülei voltak. Abból jó kocsonyát főzhetett volna!

Tamási Panna: Királylány kontra kényelmetlenség

Félre ne értsen senki, szeretem az állatokat, hiszen melyik hercegnő nem, és a bogarakkal sincs különösebb gondom. De ne mondja nekem senki, hogy ha egy hatalmas (értsd: ember méretű) sáskával találná szembe magát, nem sikítana torka szakadtából, és futna, ahogy csak bír. Én legalábbis pontosan ezt csináltam, de csupán pár másodpercbe telt, hogy ráeszméljek, nem volt jó ötlet. A sáska bizonyára vagy játszani akart, vagy, rosszabb esetben megenni, és rögtön a nyomomba eredt, hatalmas ugrásokkal. Teljes erőmmel rohantam, de mindenki tudja, hogy a futás nem a hercegnők legnagyobb erőssége, főleg nem topánkában és báliruhában. A fél pár cipőm már el is hagytam, a másik pedig már a bokámon lifegett, amikor egy szokatlanul nagy levélen megcsúsztam, és hasra estem. A sáska kényelmetlenül közel került hozzám, és már szinte láttam a rémült arcomat hatalmas, ijesztő szemeiben, amikor valaki hangosan tapsolt kettőt mögöttem, elrémisztve a bogarat.

A megkönnyebbüléstől elernyedtem, és hanyatt vágtam magam a földön. Felettem óriási virágbimbók nyiladoztak, mindenféle színben. Talán valami óriási világba dobott a Csillag Kapu? Minden olyan hatalmas.

– Vagy inkább te lettél kisebb – szólt a megmentőm, válaszolva a gondolataimra.

Meglepetten ültem fel, hátrafordultam, hogy szemügyre vegyem. A megmentőm egy tündér volt, ezüstös ruhában, csillagfény szárnyakkal.

– Pöttöm Panna meséjében vagy – jelentette ki.

Pöttöm Panna?! A lány, akit mindenki magának akart feleségül? Még mit nem!

– Ugh, utálom ezt a mesét. Te tündér vagy, vissza tudsz juttatni a sajátomba, ugye?

A tündér bólintott.

– Akkor mire vársz? Megkergetett egy sáska, leszakadt a cipőm, és még sáros is vagyok. Haza akarok menni! – követeltem a lábammal dobbantva.

Visszagondolva, lehet nem ez volt a legjobb reakció, de úgy vélem mindenki megérti, hogy hercegnő létemre nem ilyen elbánáshoz szoktam. Sose kellett futnom hatalmas bogarak elől, vagy sarat törölgetnem a ruhámról. Az eddigi legnagyobb kényelmetlenségem egy borsó volt a matracom alatt, és attól is kék-zöld foltos lettem.

A tündér viszont nem volt ilyen megértő.

– Nos, igen, valóban szándékomban volt visszaküldeni téged, de ez a hangnem megváltoztatta a véleményem.

– Mi van? – kiáltottam még a saját füleimnek is túl magas hangon.

– Pontosan erről beszélek. Ez a kedvesség meséje, ezért jótündérként nem engedhetlek így haza. Úgy gondolom, egy lecke hasznodra válna. Visszaküldelek, miután megtanultad, hogy egy kis mesebeli kavarodásnál vannak rosszabb dolgok is. Ez a jussa a kiállhatatlan királylányoknak!

Meg se várta, hogy válaszoljak, szárnyra kapott és már el is tűnt szemem elől, mint egy virágszirom a szélben. Ott hagyott egyedül, egy idegen mesében, amit most már még jobban utáltam.

– Ez aztán a jótündér… – dohogtam, miközben lecsatoltam a bokámról a leszakadt cipőmet, és mezítláb indultam útnak a fejem fölé magasodó, óriási fűben, hogy találjak valami „rosszabb dolgot”.

Fogalmam sem volt, hova tartok, de nem téblábolhattam egyhely-

ben, annyira én sem vagyok buta, hogy elvárjam, a semmiből előbukkan majd a megoldás. Legfeljebb egy másik (vagy akár ugyanaz) a sáska bukkanna elő, és nagyon nem volt kedvem többet futni. Ennyi bőven elég volt mára. Vagy akár az egész évre…

Addig gyalogoltam, amíg a lábaim már sajogtak, és az alkonyattól túl sötét lett ahhoz, hogy tisztán lássam, merre megyek. A felettem kirajzolódó alakokból és a földön heverő levelekből arra következtettem,

hogy egy erdőbe tévedtem.

A madárcsicsergést különféle hangok váltották fel a naplementével: bagolyhuhogás (kissé rémisztő), tücsökzene (meglepően megnyugtató), susogó szél (egyszerre rémisztő és megnyugtató). Mikor túl sötét lett a tovább menetelhez, behúzódtam egy széles peremű gomba alá, és magamra húztam egy sáros falevelet takaróként. A ruhám már így is tiszta piszok volt, mit számított még egy kicsi? Próbáltam elaludni, de majd’ egy óra forgolódás után (őszintén nem hittem, hogy van kényelmetlenebb alvóhely, mint egy borsó a matrac alatt) dühösen felkiáltottam:

– Hé, tündér! Most már megtanultam, a földön aludni rosszabb,

mint a rossz mesébe kerülni! Gyere és küldj haza!

Persze, nem jött válasz, amit egy ideges sikollyal nyugtáztam.

– Már elnézést – szólt egy mély hang valahonnan mögülem. – Egyesek aludni, mások pedig zenét hallgatni kívánnak!

Ijedten perdültem meg, és szembe találtam magam egy bosszús tücsökkel. Már el is felejtettem, hogy ebben a mesében az állatok beszélnek.

– Mégis ki vagy te, valami királynő, hogy ekkora lármát csapj az éjszaka közepén?

Erre a megrovó hangnemre eltűnt belőlem a kezdeti megszeppentség, és kihúztam magam.

– Ami azt illeti, királylány vagyok – vetettem a szemére.

Erre már nem mondott semmit, csak morgolódva elfordult.

– Hogy értetted, hogy egyesek zenét szeretnének hallgatni? – szóltam utána. – Tücsök vagy. Nem zenélned kéne inkább?

Furcsa hangot hallatott, ami egyszerre volt morgás és szomorú sóhaj.

– Ha mindenképp tudni akarod, kotnyeles királylány, bármit megadnék azért, hogy zenélhessek a társaimmal. De rettenetes botfülem van, és csak elrontok minden dalt, amit játszanak, ezért eljöttem, hogy

megkíméljem az egész erdő fülét.

Ezzel egyszerűen elugrált, hamisan dúdolgatva a hangos tücsökzenére. A mellkasom összeszorult, szánakozva néztem a tücsök után. Ismeretlen elégedetlenséget éreztem. Hercegnő voltam, királyi felség, és mégsem tudtam segíteni rajta. Próbáltam elaludni utána, de csak tovább forgolódtam. Nem bírtam kiverni a fejemből a tücsök hamis dúdolását, hallgattam a társai zenéjét, és próbáltam megoldást találni a problémájára, de a botfülűség ellen nincs ellenszer.

Nem tudom mikor sikerült végül elaludnom, az utolsó, amire em-

lékszem, a hajnal narancssárga ege, és a madarak trillás éneke volt.

Először nem tudtam, mi ébresztett fel. Az első, amit észrevettem, az elgémberedett nyakam volt. Csak egy jóleső fejkörzés után realizáltam, hogy nem messze valaki keservesen sír. Az rántott ki az álmomból. A hang egy fa tövéből jött, de a gomba alól nem láttam senkit, ezért félrecsúsztattam a levél takarómat, feltápászkodtam, és közelebb merészkedtem a hang forrásához.

– Hahó?!

Senki nem felelt, de a keserves zokogás még hangosabb lett, mintha a síró mindenképp tudatni szerette volna jelenlétét. Megkerültem a fát, és meglepetten láttam, hogy egy pillangó az. Eddig nem is tudtam, hogy a pillangók tudnak sírni! Gyönyörű, napsárga szélű levendulaszín szárnyai csapottan konyultak a földre, ahogy a pillangó egész teste rázkódott a sírástól.

– Minden rendben? – kérdeztem óvatosan.

A pillangó könnyes szemekkel nézett rám.

– Úgy nézek ki, mint aki rendben van? Nem láttad a harcomat azzal a nagy madárral? – követelte hüppögve.

– Nem igazán! A sírásod keltett fel, azelőtt aludtam – feleltem, mire a pillangó egy dühös pillantással jutalmazott.

– Sajnálom, hogy nem a legalkalmasabb időben szakították le a szárnyam! – kiáltotta szarkasztikusan, majd folytatta hangos zokogását.

Jesszus, hogy ebben a mesében mindenki ilyen goromba! Csak ekkor vettem észre, hogy a jobb alsó szárnya beszakadt, az alja ernyedten súrolta a földet.

– Így soha többé nem tudok repülni…

Fogalmam sem volt, mit kéne csinálnom, nem voltam valami jó megnyugtatásban, ezért csak letérdeltem mellé, és próbáltam csitítani.

– Csak kell legyen valami megoldás! Nem lehet összeragasztani? –

Erre csak egy újabb dühös pillantást kaptam, ami most olyan intenzív volt, hogy még a sírást is abbahagyta.

– Ez nem egy darab papír, nem ilyen egyszerű!

Próbáltam kigondolni valamit. Mit tennék, ha mondjuk eltörne a lábam? Elmennék a királyi felcserhez. Aha!

– Nincs esetleg valami pillangó-orvos errefelé?

Ezen már elgondolkodott.

– Van egy tündér ismerősöm, aki ért a gyógynövényekhez, de nem

hiszem, hogy tudna rajtam segíteni – mondta továbbra is elkeseredve.

– Azért mégiscsak jobb megpróbálni, mint itt siránkozni, nem igaz? Segítek eljutni hozzá, ha szeretnéd – ajánlottam.

– Miért segítenél?

Kétkedő tekintettel nézett végig rajtam.

– Elhinnéd, ha azt mondanám, pusztán kedvességből? – kérdeztem.

– Nem.

Aucs! Rövid, és fájdalmas válasz. Részben igaza volt, reméltem, ha

segítek a tündér elégedett lesz, és hazaküld. De attól még tényleg segíteni akartam rajta.

– Rendben. Induljunk, útközben elmagyarázok mindent! Ó, egyébként Borsószem királykisasszony vagyok.

– Borsószem? Elég fura név. Bár illik a méretedhez.

Hát igen, ironikus…

– Azt is elmagyarázhatom, ha szeretnéd – mondtam a szememet forgatva.

Nem szívesen beszéltem a nevem eredetéről, mert a legtöbben elkényeztetettnek találtak utána. Fogadjunk, hogy még soha nem aludtak borsóval a matracuk alatt…

– Oké – mondta felderülve a pillangó. – Én Orchidea vagyok. De a barátaim csak Deának hívnak.

A gyógyító tündér egy takarosan kivájt farönkben lakott, közel egy hatalmas tóhoz. Fréziaként mutatkozott be (itt mindenkit egy virágról neveztek el?), ruhája viaszos szirmokból állt, szárnyai gyönyörű nefelejcskékek voltak. Dea sírva mesélte el neki a madárral való harcát, és a tündér, aki mellesleg sokkal jobb megnyugtatónak bizonyult, mint én, hamar neki is látott ötletelni.

– Nos, megpróbálhatom összeragasztani, de az nem lenne maradandó, időnként újra kéne alkalmazni, és esőben még rosszabb lenne. Összevarrni veszélyes, mert sérülhetnek a szárnypikkelyeid, és még egy

jó ideig nem is tudnál repülni, amíg be nem gyógyul.

Dea elkeseredetten hallgatta az összes megvétózott javaslatot. A szárnyai újra és újra izgatottan megremegtek, aztán csalódottan lekonyultak. Én is igyekeztem kitalálni valami megoldást, de semmi nem

jutott az eszembe.

– Soha többé nem fogok tudni repülni! – kiáltotta Dea keservesen, miután egy tucatnyi ötletet elvetettük.

Frézia mellé térdelt, ruhájának kék szirmai szétterültek a pillangó szárnyai mellett.

– Ha a szárny szélén öltesz, úgy biztonságosabb? – kérdeztem egy hirtelen ötlettől vezérelve.

A tündér értetlenül, a pillangó pedig reménykedve nézett rám.

– Gondolom, igen. Úgy kisebb rész veszne oda a cérnák miatt. De Dea szárnya egész a közepéig beszakadt. Mit találtál ki?

– Mi lenne, ha egy virágszirmot erősítenénk a szárnya alá?

Dea reménnyel telve figyelte Frézia elmélkedő tekintetét, és szárnyait összecsapva ujjongott, amikor a tündér elmosolyodott, és bólintott.

– Ez működhet! Virágtündérként megállíthatom a szirom hervadását, és a kellő óvatossággal fel tudom varrni. Bár valószínűleg elég fájdalmas lesz. Elrepülök a mezőre, és megkérem Pöttöm Panna hercegnőt, hogy adjon egy szirmot – mondta lelkesen.

Az asztalán fekvő kendőhöz nyúlt, de meglepődtem, amikor a nyaka helyett a szája és az orra elé tekerte az anyagot.

– Biztos vagy benne? Elmehetünk érte mi is – ajánlotta Dea.

– Így a leggyorsabb. Ne aggódj, rendben leszek, sietek vissza – mosolygott rá a tündér, és már kint is volt az ajtón.

A pillangó észrevette értetlen ábrázatom, mire aggodalmas hangon magyarázni kezdett.

– Frézia allergiás a virágpollenre.

Ez meglepett.

– De hát nem azt mondta, hogy virágtündér? – kérdeztem összezavarodva.

– Pontosan.

A felismeréstől összeszorult a mellkasom.

– Ezért lakik itt egyedül?

Dea bólintott (már amennyire egy pillangó tud bólintani), amitől még szorosabbra húzódott a szívem.

– A gyógynövények kevésbé váltják ki, ezért is lett orvos, és a vízparti levegő is segít neki, de ilyenkor tavasszal nem tud a mező közelébe menni maszk nélkül. A többiek persze annyiszor látogatják, ahányszor alkalmuk akad, de most nagyon elfoglaltak. Ironikus, nem? Egy virágtündér, aki utálja a tavaszt.

Ez tényleg szörnyű lehetett! A magánya eszembe juttatta a botfülű

tücsköt. Talán (de csak talán!) igaza volt a tündérnek, és tényleg elkényeztetett vagyok. Én legalább a szeretteimmel lehettem gátlások nélkül (már amikor nem ragadok rossz mesében), és hercegnőként nagyobb kényelem jutott nekem, mint másoknak.

Deával csendben vártuk Frézia visszatértét, aki még mindig tüsszögve, és könnyes szemekkel reppent be a házába. Kezében egy gyönyörű, lilás virágszirmot hozott, ami tökéletesen illett Dea szárnyaihoz. Ahogy a tündér megjósolta, a felvarrás fájdalmas folyamat volt, de a pillangó hősiesen tűrte a szenvedést. Én végig néztem, ahogy Frézia méretre vágja a szirmot, leforrázza a tűt, majd alapos precizitással nekilát a munkának. Amikor elkészült a szárnya, a pillangó szelet csapva meglebbentette.

– Ne feledd, ez mégsem a régi szárnyad, szóval, ha lehet, kerüld az erős szelet és a becsapódást, hogy a lehető legjobban védjük a szárnypikkelyeid. Továbbá, amíg be nem gyógyul teljesen, nem ajánlom a repülést. Ha gondolod, nyugodtan lakhatsz itt nálam addig – mosolygott Frézia. – Nem ártana egy kis társaság a tavaszra.

Dea lelkesen bólogatott, és már el is kezdték tervezni az összeköltözést, amikor kopogtak az ajtón. Meglepetten figyeltem, ahogy a tegnapi jótündér lépett a házba. Mielőtt megszólalt, komótosan szemügyre vette Frézia házát, Dea szárnyait és a még mindig koszos ruhámat. Én visszafojtott lélegzettel vártam az ítéletet.

– Úgy látom, megtanultad a leckét! Érzem az együttérzést a szívedben. Ha még mindig hazamennél, hazaküldhetlek.

Megkönnyebbülve fújtam ki a beszorult levegőt. Természetesen szerettem volna hazamenni, még ha Dea és Frézia egy kicsit hiányozni is fognak. De előbb úgy éreztem, még meg kellett tennem valamit.

– Az utamon találkoztam egy botfülű tücsökkel, aki magányosan hallgatja a társai zenéjét. Jótündérként tudnál rajta segíteni, igaz? Megtennéd?

A jótündér elmosolyodott és bólintott. Én is elmosolyodtam.

– Akkor irány haza! Szent ég, alig várom, hogy megint puha ágyban

alhassak! Nem irigylem azokat, akiknek nincs ágyu… – A tündér metsző tekintete félbeszakította a mondatom. – Mármint… hehe… együtt érzek azokkal, akiknek nincs ágyuk. Légyszi ne gondold meg magad! – hadartam gyorsan az utolsó mondatot.

A tündér csak rosszallón rázta a fejét, de nem szólt semmit.

Csendben várta, hogy elbúcsúzzam a két virágnevűtől, majd egyet suhintott, én pedig már úton is voltam hazafelé.

A zsűri döntése alapján az antológiába bekerült

mesék,

a szerzők nevei alapján,

ABC sorrendben

Böbke Lucas: Dzsinn és a Rút Kiskacsa Varázslata

A Mese-Jövő Konferenciáról hazafelé tartó hőseink izgatottan beszélgettek, amikor egyszer csak az ötágú Csillag Kapu furcsa hangokat adott ki, majd szikrázva, zúgva, leállt. A kapu, ami több világot kötött össze, és amely segítségével a mesék hősei egyik helyről a másikra utazhattak, most valami egészen más irányba küldte őket.

Dzsinn, aki már megszokta, hogy a csodalámpájában békés nyugalomban pihenjen, most egy teljesen új helyen találta magát. De nem a varázslatos palotájában vagy a csillagok között – nem, ő most egy kicsi, poros baromfiudvar közepén ébredt fel, és meglepődve tapasztalta, hogy már nem az isteni hatalmú, titokzatos szellem, hanem csak egy szomorú kis kacsa.

– Mi történhetett? – tette fel a kérdést saját magának, miközben hátra simította a szárnyait, és megpróbált valami varázslatot cselezni, hogy visszanyerje eredeti alakját.

De nem történt semmi! Az ősi csodalámpa, amely mindig is hatalmas hatalommal bírt, most nem volt sehol, és ő, a valaha hatalmas Dzsinn, most csak egy zörgő, vizes tollú kiskacsa volt.

Az udvar közepén egy öreg gácsér bámult rá gyanakvó szemekkel, miközben kicsit arrébb egy pipi gúnyosan kiáltotta:

– Hé, te ott! Ki vagy te? Miért nem csinálsz valami hasznosat ahelyett, hogy itt ücsörögsz?

Dzsinn kissé megilletődve, ám tőle telhetően méltóságteljesen akart válaszolni, de a nyakát olyan hihetetlenül hosszúnak találta, hogy inkább a szárnyaival próbálta eltakarni a fejét.

– Én... én Dzsinn vagyok! A csodalámpa hatalmának birtokosa! – próbálkozott.

A gácsér, akinek valószínűleg már több ezer év tapasztalata volt a fajtája körében, elnevette magát.

– Hát, ha te Dzsinn vagy, akkor én vagyok a falu legjobb fodrásza! – gúnyolódott. – Képzeld, van egy fantasztikus új frizura, amit a legújabb kacsa trendekhez terveztem!

Dzsinn zavartan pörgette körbe a nyakát, hogy lássa, mi történik, de a kacsák továbbra is csak szórakoztak rajta. Végül egy fiatal kiskacsa lépett oda hozzá, és kíváncsian megszólította.

– Ne aggódj! – mondta kedvesen. – Tudd, hogy bárki lehet bármi,

de csak akkor, ha igazán elhiszi magáról!

Dzsinn egy pillanatra elgondolkodott, majd határozottan kimondta.

– Na jó, akkor, ha kiskacsa vagyok, akkor kiskacsa leszek! – és mivel úgy tűnt, hogy a baromfiudvarban már semmi sem lehetetlen, Dzsinn gyorsan beletörődött a helyzetbe.

Idővel, ahogy az udvarban töltött napok múltak, a többi kacsa is elkezdte tisztelni őt. Hiszen bár rút kiskacsa volt, sosem hagyta abba, hogy mindenféle csodálatos történetet meséljen a háborúkról, mesebeli utazásokról és csodákról. Annak ellenére, hogy a kis baromfiudvar eleinte nem tűnt az ideális helyszínnek, Dzsinn megtalálta a módját, hogy a kacsa életet a lehető legvarázslatosabbá tegye.

Miközben Dzsinn a kis udvarban boldogan mesélt, valahol messze, egy másik világban, a Csillag Kapu ismét működésbe lépett. A fények villogtak, és a mesemondók – köztük Münchhausen báró és Seherezádé – hirtelen ismét a saját világukba kerültek. A világok egyesültek, és a Csillag Kapu ismét megjavult, lehetővé téve, hogy Dzsinn, ha akarja, visszakerüljön a saját meséjébe. Ám Dzsinn most már nem sietett. Megtanulta, hogy bármilyen helyzetben képes csodát tenni, és talán a legegyszerűbb dolgokban rejlik a legnagyobb varázslat. A kacsa udvarban maradt még egy ideig, mesélt, és egyre inkább kedvelni kezdte az új világot, amely a legkevesebb csillogást és varázslatot sem igényelte ahhoz, hogy csodálatos legyen.

A Csillag Kapu ezúttal valóban rendbejött. És bár Dzsinn a világok között járva mindig is hatalmas hatalommal bírhatott volna, most egy másik leckét tanult meg. Az igazi varázslat nem mindig a kívánságok teljesítésében rejlik – hanem abban, hogy hogyan éljük meg a pillanatokat, ahol épp vagyunk.

Böbke Lucas: Münchhausen és Seherezádé

kalandja

Münchhausen báró az éves Mese-Jövő Konferenciáról igyekezett haza, ám amikor átlépett az ötágú Csillag Kapun, valami meghibásodott. A kapu szikrázott, recsegett, majd egy hatalmas villanás után a báró furcsa érzéssel találta magát egy díszes palota hűvös csarnokában. A kezét nézve észrevette, hogy az ujjai hosszabbak és kecsesebbek lettek, a ruhája finom brokáttá változott, sőt, még a haja is hosszú hullámokban omlott a vállára.

– Ugyan, mi történt itt? – csapta össze a kezeit. – Bizonyára valami apró félreértés!

Az ajtó kinyílt, és belépett egy magas, tekintélyes férfi, akinek szigorú arckifejezése nem sok jót ígért. Sahrijar szultán állt előtte, a híres uralkodó, aki minden éjjel új feleséget választott, és hajnalban kivégeztette őket. Münchhausen báró agya azonnal kattogni kezdett.

– Tehát, ha jól értem, én most Seherezádé vagyok… – morfondírozott. – És ha nem mesélek elég izgalmas történeteket, az életem veszélyben forog? Nos, ez pompás! Hiszen én vagyok a világ legjobb mesemondója!

Münchhausen leült a díszes párnára, és már nyitotta is a száját:

– Nagy szultán! Megtiszteltetés számomra, hogy a történeteimmel szórakoztathatlak téged! Hadd meséljem el, hogyan repültem a Holdra egy ágyúgolyón!

Sahrijar szultán felvonta a szemöldökét, de intett, hogy folytassa. Münchhausen lelkesen belekezdett:

– Egyszer, egy viharos éjszakán, mikor a török hadsereggel harcoltam, egy hatalmas ágyút láttam a csatatéren. Gondoltam, mi lenne, ha beülnék bele, és egyenesen a Holdra lőném magam! Nos, így is tettem, és hamarosan már a csillagok között suhantam. A Holdon azonban egy udvarhölgyekből álló birodalom várt rám, akik meg akartak koronázni királyuknak...

A szultán döbbenten hallgatta a mesét, amely tele volt hihetetlen fordulatokkal és nevetséges részletekkel. Münchhausen báró úgy keverte az igazságot a kitalációval, hogy Sahrijar egyszerre hitetlenkedett és csodálkozott.

– Ez az egyik legfurcsább történet, amit valaha hallottam! – morogta a szultán, de látszott rajta, hogy lenyűgözi a különös mese.

Így telt el az első éjszaka. Majd a második, a harmadik. Münchhausen mesélt a farkas gyomrából való szabadulásáról, a tengeren sétáló lováról és arról, hogyan húzta ki magát a mocsárból a saját hajánál fogva. A palota népe összegyűlt, hogy hallgassa, és még a szultán is nevetett néha a hihetetlen történeteken.

Közben a valódi Seherezádé egy teljesen más világban találta magát.

Münchhausen otthonába került, ahol katonák és vadászok mulattak vi-

dáman, és egy pohár bor mellett vad történeteket meséltek. Seherezádé először megdöbbent, de hamarosan rájött, hogy a fantázia világa itt is ugyanúgy él. Szépen el is kezdte mesélni a saját történeteit a Dzsinnről, aki három kívánságot teljesít, Aladdin varázslatos lámpájáról és Sinbad tengeri kalandjairól. Az emberek elámultak a meséin, és Münchhausen világában hamarosan híressé vált. A két mesemondó, bár eltérő stílusban, de egyformán bámulatos történeteket szőtt.

Végül, amikor a Csillag Kapu megjavult, Münchhausen és Seherezádé visszakerültek a saját meséjükbe. Sahrijar szultán, bár nem értette, mi történt, annyira megszerette Münchhausen meséit, hogy elhatározta, ezentúl minden este türelmesen hallgatja Seherezádé történeteit, és nem bántja őt többé. Münchhausen báró pedig hazatérve elmesélte barátainak, milyen kalandban volt része. Persze senki sem hitte el neki… de hát, ez már csak természetes!

Münchhausen báró és Seherezádé visszatérésük után egyaránt érezték, hogy valami megváltozott bennük. Bár mindketten a saját világukban voltak ismét, a másik meséjének hatása nem múlt el nyomtalanul. Seherezádé meséi színesebbek és merészebbek lettek, tele szokatlan fordulatokkal és hihetetlen részletekkel, míg Münchhausen báró kezdett egyre több misztikus elemet beleszőni saját történeteibe.

Egy este azonban Münchhausen, miközben barátainak újabb mesét készült elmondani, és Seherezádé is épp Sahrijar szultán elé járult, egy különös fény villant fel mindkettő előtt. A Csillag Kapu egy újabb hiba folytán ismét aktiválódott – és mielőtt bárki reagálhatott volna, Münchhausen és Seherezádé újra egy teljesen más történetben találták magukat. Ezúttal azonban a fény végleg elhalványult, és amikor Münchhausen báró kinyitotta a szemét, már nem volt ott a csillogó város, a titokzatos könyv vagy a mesék határain túli világ. Két lábát ismét a földön érezte, és körülötte a jól ismert, zöldellő erdő terült el. Azonnal tudta, hogy hova került: vissza a saját világába, a végtelen kalandok és elgondolkodtató csodák birodalmába.

De a helyzet most más volt. Miközben a báró a fák között haladt, és megpróbálta összeszedni gondolatait, valami furcsa érzés támadt benne. A fák, amelyek már annyiszor kísérték őt korábban, most valahogy másnak tűntek. Mintha a világ, amit ismert, eltűnt volna, és egy újabb, még nagyobb és titokzatosabb kaland várta volna.

– Lehet, hogy a történeteim nem csupán mesék? Lehet, hogy az én

világom is része valami sokkal nagyobb rendnek? – tűnődött.

Az ágyúgolyós repülés, a tengeren sétáló ló, a farkas gyomrából való szabadulás – mind– mind új értelmet nyertek, hiszen most úgy érezte, mintha valóban egy hatalmas mesekönyv lapjain lenne.

Eközben, Seherezádé világában is hasonló történt. A palota, amely mindig is otthona volt, most idegennek tűnt. A csodálatos kerti tavak, a hangulatos szobák és a tündöklő fények mind olyanok voltak, mint egy elfeledett álom. A szultán trónusa most üresnek tűnt, a hajdani mesék, melyeket minden este elmondott, egy ismeretlen és szokatlan világot teremtettek.

– De hiszen… mi történt? – kérdezte magától Seherezádé, miközben belépett a trónterembe.

A szultán, aki mindig elragadtatta magát a meséken, most mintha másként viselkedett volna. Az ő meséi, a Dzsinnről, Aladdinról, Sinbadról, mind eltűntek, és helyettük egy új világ született. Seherezádé úgy érezte, hogy minden történet valósággá vált, és ő most egy új szerepben van, valami nagyobb, titkos küldetés részeként.

Végül, mikor a két mesélő visszatért a saját világába, rájöttek, hogy mindketten ugyanazt az élményt élték át: a saját történetük valóságosabbá vált, mintha a mesék hatalma határokat döntött volna le. A két világ összeolvadt, és most ők maguk irányították azt, amit egykor meséltek. Az új kalandok már nem csupán mesék voltak, hanem valóságok, és minden egyes történetük egy újabb lehetőséget rejtett magában. Most mindkét hős a saját világában, saját történetében, de új szemszögből és hatalmasabb erővel éli tovább életét.

Böbke Lucas: Borsószem-hercegkisasszony és a Pöttöm Panna Kalandjai

A Csillag Kapu váratlanul meghibásodott, és a hőseink nem a jól ismert mesevilágukba, hanem egy teljesen újba csöppentek. Borsószem-hercegkisasszony, aki mindig is ragyogott szépségével és méltóságával, most pöttömnyi méretben találta magát egy teljesen más világban. Azt sem tudta, hogy kicsiny teste hol kezdődik, és hol végződik a hatalmas fűtövisek és virágok között. Egyetlen pillanat alatt elveszítette

a királynői pompát. Nem egy trónon, hanem egy apró fűcsomó mögött

próbált túlélni. Borsószem hercegnő, aki úgy volt hozzászokva, hogy mindenki őt csodálja, most egy csodálkozó, de annál barátságosabb kis lénnyé vált. És miközben próbálta kitalálni a helyzetét, a legnagyobb megdöbbenésére valaki hangosan kiáltott:

– Hé, ki hagyott itt egy pöttömkirálynőt?

Egy kis piros ruhás lány jelent meg, apró pálcájával integetve. Pöttöm Panna volt, és hát ki más, ha nem ő, aki a világ legnagyobb varázslója, csak éppen egy parányi testben.

Borsószem hercegnő zavartan próbált megválaszolni, de Panna gyorsan közbevágott.

– Nézd, ha egy másik mese hőse vagy, akkor biztosan eltévedtél. De semmi gond, segítek! Először is, el kell jutnunk a Mese-hegyhez, hogy ott a nagymama varázsitalával mindent helyrehozzunk. Csak egy kis túra, és máris újra a mesédben leszel.

– Mese-hegy? – kérdezte Borsószem kisasszony. – Az, hogy kerül ide?

Pöttöm Panna csak vállat vont, majd elindult az erdei füves réten. A kis hercegnő megpróbálta követni, de szinte minden lépésnél elbotlott valamin, mivel Panna mindent „mikroszkopikus” méretben látott, amit már úgy megszokott. Hamarosan egy óriási bogár jelent meg előttük, amit Panna rögtön mágikus varázspálcájával megidézett.

– Ó, nézd, ez lesz a legújabb közlekedési eszközünk! Ugye, milyen ügyes vagyok?

Borsószem hercegnője, aki eddig mindent lovon vagy hintón tett meg, szemeit kikerekítette.

– Te egy bogár hátán szeretnél utazni? – kérdezte hitetlenkedve.

– Természetesen! – válaszolta Panna, miközben szorosan megmarkolta a bogár hátát. – Ez lesz az új divat a Mesevilágban, csak figyelj! Tartsd meg a kalapodat!

Úgy is lett. Borsószem hercegnője szorosabbra húzta a ruháját, hogy ne zökkenjenek ki a száguldás közben. Ahogy elindultak a hatalmas erdőben, Panna egy-egy varázslatos gesztussal elűzte a vadon élő lényeket, miközben Borsószem hercegnője szemei előtt új és új világok tárultak fel.

– Látod, semmi sem olyan rossz, mint amilyennek tűnik – mondta

Panna, amikor egy hatalmas, karcos fa ágai között átjutottak. Borsószem hercegnője csak bámult, és próbálta nem elfelejteni a királynői méltóságot, de közben azon tűnődött, mi minden csodát tanulhat még egy apró lánytól. A két hős hamarosan megérkezett a Mese-hegy lábához, ahol egy várakozó, kedves kis manó fogadta őket.

– Képzeld, most egy új mese hőse lettél! – mondta a manó, miközben egy varázslatos pohár vizet töltött Borsószem hercegnője elé. – Ez a varázsital segíthet visszajutni a saját mesébe, de ahhoz mindkettőtök szíve tiszta legyen!

Borsószem hercegnője és Pöttöm Panna egymásra néztek, és úgy döntöttek, hogy először egy jót nevetnek ezen az egész szituáción. Ki gondolta volna, hogy ők, a két mesehős, valaha a legkisebbek lesznek, akik együtt táncolnak a hatalmas erdei tisztáson.

De vajon hol is kezdődtek az igazi mesék? Borsószem-hercegkisasszony és Pöttöm Panna nemcsak varázslatos kalandokat éltek meg, hanem új, barátságos kapcsolat teremtettek a mesék világában!

Cserni András: Békalamajka,

avagy brekegve kérik meg Hamupipőke kezét

Költői kérdés (annak ellenére, hogy ez egy novella): mi a meglepőbb a következők közül? A: teljesíteni a trónörökös azonnali hatályú parancsát, miszerint teljes erőbedobással kerestetni szíveskedjenek egy titokzatos üvegcipellő még rejtélyesebb gazdáját; avagy b: kát találni a fejedelmi csemete ágyában. Természetesen választ nem várok a tisztelt olvasóktól – ellentétben a királyi főintendánssal, aki annyira zavarba jött, hogy alig bírt dűlőre jutni az események feletti meglepődések ajánlott sorrendjében.

Vad buli volt ugyan tegnap este, de nem ennyire! – gondolta, s újabbat pislogott, hátha attól a kedélyesen horkoló, zöld levelibéka visszaváltozik urává és parancsolójává. Nem változott. A vigasság során benyakalt tetemes mennyiségű portóit okolta a képzavarért, s igyekezett elhessegetni a gondolatot, miszerint a békák rendszerint cuppanós csókoktól kegyeskednek felséges urakká transzformálódni.

Alaposan rájárt a rúd, ugyanis a párnán terpeszkedő kétéltű e pilla-

natot választotta, hogy nagyot nyújtózzon, ásítson egy jó ízeset, majd cuppogva megszólaljon:

– Remélem, nem aludtam túl sokat. Világért nem akarom lekésni

Döbröginek „Az antagonista karakterek jövője” című előadását.

A főintendáns idegrendszere kezdte felmondani a szolgálatot.

– Ez… beszél – állapította meg vaslogikával.

A béka ekkor vette őt észre, s felszaladt a nemlétező szemöldöke.

– Maga nem a konferenciai boyszolgálathoz tartozik.

– A… mihez?

– Ez pedig nem az ötcsillagos hotelszobám.

– Na de…

– Mindegy, sokkal puccosabb annál. Van valami reggeli? Éhen halok!

Szegény jóember nem tudta, mit feleljen. Jobb híján azt nyögte ki:

– Legyet vagy szúnyogot parancsol?

– Micsoda barbárnak néz engem! – horkant fel a béka. – Az ereimben uralkodói vér csörgedezik, még ha külsőm mást is sejtet. Angol reggelit hozzon, de serényen!

A főintendáns aprót bólintott, majd eloldalgott. Szerencséjére pár lépés után belefutott az igencsak másnapos udvari varázslóba, aki inkább pechnek érezte ezt a találkozást.

– Hacsak nem törnek a király életére, hagyj békén – morogta. – Csúnyán bekarmoltam tegnap éjjel. Fene abba az ír felmenőkkel rendelkező báróba, s a whisky– jébe!

– De varázsló uram, ez fontos…

– Korán van még a bűbájokhoz. Senkit se változtatok békává azért, mert részegen megkérdted a kezét, s most menekülnél a frigy elől.

– Semmi ilyesmit nem tettem… remélem, legalábbis. S technikailag senkit se kell békává változtatni, ugyanis van már egy békánk!

– Tessék?

– A királyfi ágyában ma reggel egy beszélő békát találtam. Össze– vissza hadovál, ám határozottan állította, hogy uralkodói származású. Az a gyanúm, túl sokat szívhatott abból a tündérkés viccescigiből, s átváltozott. Még azt is elfelejtette, hogy hajnali kettő fele teljesen betintázva egy üvegcipőt lóbált, hogy ennek a gazdáját keressük meg, mert ő lesz a felesége… vagy valami hasonló… Őszinte leszek, az a sok portói elhomályosítja az emlékeimet.

– Aha – bólintott nagy komolyan a mágus. – Értem a helyzetet. Egy dolgot azonban pontosítanék: nincs semmilyen „békánk.” Neked van egy békád, nekem pedig az éves rendes kétheti szabadságom, amit a

Mesehős konferencián kívánok eltölteni, koktélt szopogatva és Csipke-

rózsikával flörtölgetve.

– Milyen különös… A királyfi is valamilyen konferenciát említett.

Erre már a varázsló is felkapta a fejét.

– Ebben biztos vagy?

– Kikérem magamnak! Másnapos vagyok, nem részeg!

– Olyan vad buli után, mint a tegnapi, megbocsáss, de nem lehet tudni. Amit mondtál, viszont érdekes.

– Hogy másnapos vagyok?

– Nem, te ütődött! A konferencia! Utánanézek valaminek. Csak előbb megiszok négy– öt liter kávét. Addig gondoskodj őbrekegőségéről!

A főintendáns fájdalmasan felsóhajtott. Ez a nap is jól kezdődik…

– Túlóradíjat fogok követelni – mormogta. – Ilyenek nem szerepelnek a munkaköri leírásomban.

Mivel esze ágában se volt rovarokat hajkurászni, úgy döntött, nekilát inkább a herceg tegnap esti kérését teljesíteni. Már attól lúdbőrzött, hogy eszébe jutott az éjjel. A királyi család bált szervezett azzal az apropóval, hogy egy szem fiuknak feleséget kell találnia. Valójában csupán egy ereszd– el– a– hajam – jellegű, a felső tízezernek (jó, inkább ötvenötnek) szóló bulit akartak tartani, mert nagyon unták már az állandó parlamenti ülések látogatását, ahol a fenének nem akart átmenni az új közbeszerzési törvényjavaslat. Hiába, olykor szívás az alkotmányos monarchia!

A főintendánsnak már az nem kevés idejébe és idegnyugtató rumjába került, hogy a banzáj finanszírozási tervét úgy rakja össze, hogy mindenkinek tetszen. Majd az est folyamán döbbenten konstatálta, hogy a (fedőtörténetként kitalált) lánykérésre érkeztek valódi jelentkezők. Érzései pedig elkeseredésben csúcsosodtak ki, mikor a (természetesen pocsolyarészeg) herceg eléállott, kezében egy üvegcipővel, s közölte, találják meg a lányt, aki ezt viselte, mert nőül akarja venni.

– Sőt, azt hiszem, a legjobb, ha rendeletet bocsátok ki, melyben kötelezem országom minden hölgyét, hogy próbálja fel a cipőt – tette hozzá elmerengve a királyfi. – Hm, várjunk, mindegyiket mégse kell. Biztosan ötven év alatt volt… vagy nagyon jól sminkel. De a nyugdíjasokat és mozgáskorlátozottakat mindenképp kiveszem. Szövegezd ezt meg nekem, kérlek!

A főintendáns igyekezett nem gondolni a hercegi utasításból eredően keletkezhető jogforrási deficitre, valamint arra, hogy a rendelettervezet hány alapvető emberi jogot, nemzetközi egyezményt és alkotmányos cikkelyt sért, s milyen huncut hanyagsággal kuncogja ki az egyenlő bánásmód elvét. Erősen bízott benne, hogy senkinek se támad kedve levelet írni az ombudsmanhoz, ha tényleg kibocsátják a rendeletet.

Halk sóhajjal kergette el a rémképeket, s kezébe vette a cipellőt, melyet gondosan elzárt a királyi aranytartalékok mellé. A hihetetlenül magas sarkú lábbeli áttetsző volt, csillogott-villogott. Üvegből készült. Márkajelet nem látott rajta, pedig igazán kíváncsi lett volna, melyik agyhalott divatdiktátor fejéből pattant ki ez a rettenetes ötlet! Kényelmetlen, kemény, s eltörik, ha piacra dobják. Ennél hülyébb ruhadarabot elképzelni se lehet.

– S ezért valaki pénzt is adott – csóválta a fejét. – Méltó társa lesz a hercegnek, az biztos…

Mivel a királyi csemete rendelete a mai közlönyben jelent meg, a főintendáns úgy vélte, már hatályos. Minél gyorsabban túl akart esni a hercehurcán, hát összeszedte magát, kiadta a megfelelő utasításokat beosztottjainak, majd elment a nyálkás bőrű főnökéért.

– Felség, induljunk! – hajolt meg előtte.

A béka értetlenül nézett rá.

– Hova? Nem kaptam még reggelit!

– Útközben ehet, uram, de most jobb, ha mihamarabb megtaláljuk a jövendőbelijét, mert délutánra audienciát kért öntől a bergengóciai diplomáciai küldöttség a nagymamaevő farkas kiadatásának ügyében.

– Parancsol?

– Én nem. Az az ön dolga. Indulhatunk?

A béka hallgatását beleegyezésnek vette, párnástul fölkapta hát, s levitte az előkészített királyi hintóhoz. Őbrekegősége hangosan méltatlankodott, de a főintendáns nem törődött vele. Ismerte a herceget. Ha másnapos, nyűgös – vagyis majdnem minden szombat és vasárnap reggel.

A direktívában foglaltaknak megfelelően – és az észszerűséggel tel-

jesen ellentétesen – olyan sorrendben keresték fel a királyság hölgytagjait, hogy a hintó útvonala felülnézetből egy napszemüveges emojit rajzoljon ki. A főintendáns szerint az I. mellékletbe foglalt, a herceg által rajzolt ábra inkább emlékeztetett a részeg ökörhugyozásra, de ezen véleményét bölcsen megtartotta magának.

Erősen remélte, hogy a cipő illeszkedik majd az első négy– öt lány valamelyikének lábára. Elvégre mekkora lehet ez, 37– es, 38– as? Annál nagyobb semmiképp. A királyság fele ekkora cipőt hord. Jó lesz közülük bármelyik. Ha pedig a herceg hőzöngene, majd orra alá nyomja a Nők jogainak védelméről szóló burkusországi egyezmény VI. cikkelyének 43. paragrafusát, amit két éve ratifikáltak boldog örömmel.

Reményei azonban lassan oszlásnak indultak, mint nyári melegben a kétnapos rókatetem. Már a nyolcadik lányos házba csengettek be (s a nyolcadik pohár kerítésszaggatót küldték le a torkán „őfelsége egészségére”), s az a nyavalyás cipő hol kicsi volt az illető lábára, hol nagy. Egyikre se illeszkedett pontosan, de nagyjából se. Ha kifogtunk egy elvarázsolt cipőt, én felkötöm magam – gondolta rezignáltan.