Copyright © by Jimmy Wales, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jimmy Wales with Dan Gardner: The Seven Rules of Trust: A Blueprint for Building Things That Last, Crown Currency, New York, 2025

Hungarian translation © Szepes András, 2026

Borítóterv: Karcagi Klára

A borítón felhasznált kép forrása: AdobeStock/Tetiana

A wikipédistáknak,

akik nélkül nem írhattam volna meg ezt a könyvet

És a lányaimnak,

akik nélkül semmilyen könyvet nem írhattam volna meg

Tartalom

Bevezetés: Egy vicctől az általános bizalomig

1. Tegyük személyessé!

2. Természetünkből fakad

3. „A Wikipédia egy enciklopédia!”

4. Adjunk, hogy kaphassunk!

5. Édesanyánknak igaza volt

6. A függetlenség erénye

7. Tökéletesen átlátható

8. A legfontosabb tényező

9. Fényesebb jövő

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

BEVEZETÉS Egy vicctől az általános bizalomig

Sok évvel ezelőtt, amikor a világ még csak ismerkedett ezzel a vadonatúj, Wikipédia nevű furcsasággal, az emberek többsége meg volt győződve arról, hogy rettenetesen rossz ötlet.

Egy online enciklopédia, amelyet bárki írhat és szerkeszthet? Már maga a felvetés is dacol a logikával. Hogyan bizonyosodhatnának meg az olvasók arról, hogy a tényként feltüntetett adatok valóban tények, és nem csupán kontárok vagy mókamesterek által odavetett képtelenségek? A közvélemény sosem fog bízni a Wikipédiában. Márpedig bizalom nélkül a Wikipédia semmit sem ér. Előbb vagy utóbb úgyis kudarcot vall a próbálkozás, és a feledés homályába merül, akárcsak az interneten felbukkanó oly sok egyéb kelekótya elképzelés. Ez az egész nevetséges. Egy vicc.

„Nos, emberek, nem vagyok a valóság lelkes híve, ahogyan az enciklopédiáké sem” – jelentette ki az amerikai humorista, Stephen Colbert a The Colbert Report című népszerű televíziós show-jában. 2006-ot írtunk ekkor. A műsor a kábeltévés hírműsorok szatírája volt, Colbert pedig egy fennhéjázó populista műsorvezető-figurát alakított.

„Én ezt már korábban is jeleztem. Mégis ki a fene az a Britannica? Csak úgy közli velem, hogy George Washington rabszolgákat tartott, amikor én ennek éppen az ellenkezőjét állítanám? Jogom van hozzá. És most, a Wikipédiának hála – pötyögött Colbert a billentyűzeten, majd entert ütött –, már kész tény is.”

A közönség kacagott.

„Hiszen bármely felhasználó megváltoztathatja bármelyik bejegyzést, és ha elegendő számban értenek egyet vele, akkor valósággá is válik.” Ez jobb, mint a realitás, vélte Colbert. Ez maga a „wikialitás”.

Összerezzentem. A Wikipédia nem igazán így működik, gondoltam magamban, miközben a show-t néztem. És mi ez a wikialitás? Jaj, ne!

Colbert azonban még nem végzett a mondandójával. A közönség felé fordult, és sugárzó mosollyal közölte velük: mindenki szereti az elefántokat, mennyire nagyszerű lenne tehát, ha növekedne az afrikai elefántok populációja. Gond egy szál se! Csak beírjuk a Wikipédiába, és már igaz is. „Demokráciát viszünk a tudásba – nyilatkoztatta ki Colbert. – Úgy dübörgünk majd át a weben, ahogy az elefántok hatalmas csordái Afrika-szerte. Ez lehetne a kiindulópontunk. Találjuk meg az elefántokról szóló oldalt a Wikipédián, és hozzunk létre egy bejegyzést, amely szerint az elefántok száma megháromszorozódott az utóbbi hat hónap során. Ez a legkevesebb, amit megtehetünk e nemes vadállat megmentése érdekében. Együttes erővel létrehozhatunk egy valóságot, amellyel mindnyájan egyetérthetünk. A valóságot, amelyről éppen megállapodtunk.”

Colbert karaktere ugyan szatirikus volt, monológjának következményei viszont határozottan valóságosnak bizonyultak. Amint lement a műsor, a Wikipédiát azonnal elárasztották az új felhasználók, akik az összes, elefántokkal kapcsolatos bejegyzést – még a Babarra, a kis elefántra vonatkozó szócikket is – szerkeszteni kezdték.

Ekkor pedig összeomlottak a szerverek.1

Egy bolondos ötlet

Betegesen optimista vagyok. Tisztában voltam vele, pozitív olvasata is lehet annak, hogy egy híres humorista gúny tárgyává tette szeretett Wikipédiámat. Azt jelenti ugyanis, hogy a Wikipédia már igencsak nagyra nőtt.

Mindössze öt évvel korábban indítottuk útjára. 2001. január 15-én írtam az első bejegyzést, és a számítógép-programozás régi tradícióit megőrizve a következőket gépeltem be: „Helló, világ!”

Csakhogy a világ nem felelt. Legalábbis akkor még nem. Kezdetben az érdeklődők jellemző reakciója az volt, hogy egy bizonyos mértékig szórakoztatónak találták az ötletet. Szinte nap mint nap lefolytattam az alábbi beszélgetést:

– Ez egy enciklopédia – magyaráztam újra és újra.

– Értem.

– Azonban online változatban.

– Enciklopédia az interneten? Az más.

– Igen, és bárki írhat szócikket.

– Bárki? Nem is kell szakértőnek lennie? Nem mondod komolyan, hogy bárki!

– Márpedig bárki. És ugyanez érvényes a szerkesztésre is. Bárki szerkesztheti a többiek szövegét.

– De ki dönti el, mi marad benne és mi nem? Ki tartja mindezt kézben?

– Úgy vélem, jómagam. Illetve valójában mindenki. Még nem igazán dolgoztuk ki a részleteket. Az embereknek azonban meg kell tudniuk beszélni és tisztázni a nézeteltéréseik zömét. Nem igaz?

A fent leírtakra adott szokásos válasz kimerült egy vigyorban, ami annyit jelentett, hogy „Hát… sok szerencsét!” Néhányan azonban megértették a lényeget, és a folytatásra bátorítottak. Akkortájt az internet még gyerekcipőben járt, és végtelen lehetőségekkel kecsegtetett. Kevesebb volt a cinizmus, az emberek pedig valóban úgy érezték, hogy az internet megváltoztatja a világot, még ha azt nem is sejtették, hogyan. Egyszerűen nyitottak voltak az új ötletekre – még akkor is, ha azok egy kissé, hogy is mondjam, bolondosnak tűntek.

Az önkéntesek azonban adtak egy esélyt a Wikipédiának. Meglepően egyszerűnek – sőt, sokan szórakoztatónak – találták az írást és a szerkesztést. Csupán néhány hónap leforgása alatt aktív önkéntesek százai tevékenykedtek az oldalon, és napról napra szócikkek tucatjai kerültek ki az internetre.

Az egyik első, Wikipédiáról szóló szöveg 2001. szeptember 4-én jelent meg az MIT Technology Review hasábjain. A magazin a Wikipédiát egy „szabadon működő, internetalapú enciklopédiának” nevezte, amelyhez bárki hozzájárulhat.

„Tegyük fel, hogy ön a Fibonacci-számok szakértője – vetette fel a cikk. – Lehetséges, hogy nem rendelkezik a Fibonacci-számok területéhez kapcsolódó diplomával, és korábban még sosem írt róluk. Mégis, szereti a témát, foglalkozik vele, és még álmában is erre gondol. Mindig is szeretett volna írni ezekről a számokról. Ez esetben a Wikipédiától esélyt kap erre. Mindössze annyit kell tennie, hogy a Wiki oldalára kattint, és írni kezd. Még csak a valódi nevét sem kell megadnia.”2

A cikk könnyed hangvétele jellemző volt azokra a korai évekre. Értettem is az okát. Az új szerkesztők arról írtak, amit tudtak vagy ami izgatta, illetve foglalkoztatta őket, és nem feltétlenül arra helyezték a hangsúlyt, amit egy hagyományos enciklopédia alkotói a legfontosabbnak tartottak volna. Tehát amíg a Shakespeare-re vonatkozó szócikkek esetleg szűkszavúbbnak tűnhettek, a Pokémonnal kapcsolatos tartalmak alaposak és ragyogóan kidolgozottak voltak. Kevés megfigyelő vette komolyan a Wikipédiát, ám érdeklődéssel fordultak nyitott és átlátható struktúrája felé.

A Wikipédia hihetetlen léptékű növekedésének köszönhetően mindez fokozatosan megváltozott. Az MIT cikkének publikálása idején, nyolc hónappal az indulást követően, a Wikipédia már mintegy nyolcezer szócikkel büszkélkedhetett. A komplett Encyclopaedia Britannica, a számos kötetével teljes könyvespolcokat betöltő és az enciklopédiák nagy öregjének számító sorozat – változattól függően – körülbelül 75 ezer szócikket tartalmazott. Rádöbbentem, hogy amennyiben a Wikipédia tartja a növekedés ütemét, mindössze hat év elteltével nagyobb anyagot képez majd, mint a Britannica. Mindezt pedig csekély mértékű pénzügyi ráfordítás mellett úgy, hogy szinte minden munkát önkéntesek végeznek.

Meglepő volt ezzel szembesülni. Az Encyclopaedia Britannica elkészültét nem csupán lelkes szakemberek és hozzáértők kiterjedt hálózata támogatta, de évszázadokon át nyomtatták újabb és újabb változatait. Magasan képzett írók és szerkesztők nemzedékeinek kézzelfogható, kemény munkájának köszönhetően nyerte el végső formáját.

Ráadásul közvetlen tapasztalatból tudtam, milyen nehéz enciklopédiát írni. Néhány évvel korábban indítottam el a Nupediát. Szintén online enciklopédia volt, és szintén az önkéntesek munkájára épült, de a Wikipédiával való hasonlósága ezzel véget is ér. A Nupediánál feltétel volt az önéletrajz bemutatása annak igazolására, hogy a cikkírók valódi szakértői a bemutatni kívánt témakörnek. Arra számítottunk, hogy a jelentkezők főként egyetemi tanárok és PhD-fokozattal rendelkezők lesznek. Végig kellett haladniuk egy gondosan megtervezett hétlépcsős eljáráson, amelyet azért alakítottunk ki, hogy csakis minőségi írások jelenhessenek meg. Minden szigorú ellenőrzésen esett át már a kezdet kezdetétől. Megpróbáltam elhelyezni egy bejegyzést Robert Merton Nobel-díjas közgazdásszal kapcsolatban. Az eljárást – finoman szólva – igencsak küzdelmesnek találtam. Mindenki más is így volt ezzel. Számos ember egyévnyi megfeszített gürcölését követően a Nupedia összesen huszonegy szócikket tartalmazott. Az új technológia és a régi módszer kombinációja egyszerűen nem vált be. Az új technológia újfajta gondolkodást követelt, még ha az elsőre egy kicsit őrültnek is tűnhetett.

A Nupedia csigalassú tempójával ellentétben a Wikipédián az indulást követő alig 2 éven belül már több szócikk jelent meg, mint az Encyclopaedia Britannicában. Ez lélegzetelállító fejlemény volt, de szinte biztosra vettük, hogy nem lesz képes tartani a növekedési sebességet. Mint kiderült, valóban nem tartotta: a növekedés mértéke ugyanis még jobban felgyorsult. Hat évvel az indulást követően, 2007 elején már kétmillió szócikket számlált, ezzel pedig egy kicsit több mint 26-szor lett nagyobb, mint a tiszteletre méltó Britannica.3 Az olvasóközönség létszáma pedig ekkor már milliárdokban volt mérhető.

Amint a Wikipédia szünet nélkül egyre feljebb és feljebb került a világ leglátogatottabb weboldalainak listáján, a hírlapsztorik nem magyarázták többé, mi is a lényege. A legtöbb olvasó már egyébként is tudta, az újságírók pedig éppen kezdték – legalábbis alapvető témákban – kétségbevonhatatlan információforrásként idézni a sorait. A diákok pedig egyenesen imádták. A néhány évvel korábban még egzotikusan hangzó „Wikipédia” hivatkozásai gomba módra szaporodtak a középiskolai, valamint egyetemi dolgozatok és egyéb írásművek lábjegyzeteiben.

Ám nem mindenki osztozott az örömömben.

„Vajon precíz-e ez az online enciklopédia?” – tették fel az észszerű kérdést. A publikált szócikkek hatalmas száma egy dolog, de ha azok pontatlanok, csak egy óriási szókupacról beszélhetünk. Igazán megbízhatunk egy véletlenszerű idegenek által írt és szerkesztett enciklopédiában?

Számos tanár, könyvtáros, egyetemi oktató és újságíró válaszolt egybehangzó nemmel. Az oldalt megbízhatatlannak tartották. Szerintük vicc volt az egész. Egynémely kritika még ennél is sokkal tovább ment, amikor a Wikipédiát a szakértők és a szakértelem elleni támadásnak nevezte. A Wikipédia „anti-intellektuális projekt” – nyilatkoztatta ki egy újságíró.4 A Wikipédia „gyorsan visszafordíthatja azt a századok alatt elért fejlődést, amelyet a hiteles tények alapján megfogalmazott, igazolható tudás megosztásában elértünk, [illetve] vezető szerepet játszik a világ által eddig felhalmozott tudás lebutításában” – vélekedett egy másik.5

Az Encyclopaedia Britannica korábbi főszerkesztője kevésbé eposzi, de annál undokabb elmarasztalást tett közzé. „Bármilyen közel is álljon egy Wikipédia-szócikk egy adott pillanatban a megbízhatósághoz, mindig nyitva áll majd a tájékozatlan és félművelt kontárok előtt – jegyezte meg. – A felhasználó, aki azért keresi fel a Wikipédiát, hogy megtudjon valamit egy témáról, vagy megerősítést nyerjen egy ténnyel kapcsolatban, egy nyilvános vécé felkeresőjének helyzetében van. Lehetséges, hogy a helyiség egyértelműen mocskos, ezért tudja, hogy a legnagyobb elővigyázatossággal kell eljárnia, de akár az is megtörténhet, hogy tisztának tűnik, így hamis illúzióba ringatja magát. Azt viszont egészen biztosan nem tudhatja, hogy előtte ki használta.”6

A Wikipédia nyilvános vécével történő összehasonlítása valódi mélypont volt. De még mindig nem a legmélyebb.

Oda akkor jutottunk el, amikor valaki arra használta fel a Wikipédiát, hogy egy ártatlan embert vádoljon meg a Kennedy család tagjainak meggyilkolásával.

Űzött vad

„Ez egy igencsak személyes történet az interneten végrehajtott karaktergyilkosságról – ezzel kezdődött a USA Today egyik cikke 2005 novemberében. – Akár az ön története is lehetne.” Szerzője, John Seigenthaler, köztiszteletben álló újságíró volt, aki évtizedekig tevékenykedett Tennessee-ben, a legnagyobb nashville-i napilap szerkesztőjeként és kiadójaként, valamint a USA Today szerkesztőjeként. Robert F. Kennedy adminisztratív asszisztenseként is dolgozott 1960 és 1962 között.

Ezeket a tényeket ma mind-mind megtalálhatjuk a Wikipédia Seigenthalerre vonatkozó szócikkében. 2005-ben azonban néhány egyéb információ is megjelent a bejegyzésben, többek között az alábbiak: „Egy rövid ideig úgy tartották, hogy közvetlen módon köze lehetett úgy John Kennedy, mint fivére, Bobby Kennedy meggyilkolásához.” Ez a mondat teljes mértékben kitaláció. A rágalmazás ráadásul még tovább ment: „John Seigenthaler 1971-ben a Szovjetunióba költözött, és 1984-ben tért vissza az Egyesült Államokba. Nem sokkal ezt követően megalapította az ország egyik legnagyobb PR-cégét.” Az állítások egyike sem igaz.

Amikor Seigenthaler rábukkant ezekre a hazugságokra a Wikipédián, és megtudta, hogy azok már 132 napja fent vannak a világ egyik legnépszerűbb weboldalán, akkor – igencsak érthető módon – felháborodott. Bárki haragra gerjedne, ha kapcsolatba hoznák az amerikai történelem leghírhedtebb gyilkosságai közül kettővel is, Seigenthaler számára azonban még személyesebb volt az ügy, mivel koporsóvivő volt Bobby Kennedy temetésén. „Hetvennyolc évesen azt gondoltam, hogy már túljutottam minden sérelmen és meglepetésen, amelyet a rólam szóló negatív állítások okoznak” – fogalmazta meg.

Azon nyomban kitöröltük ezeket a sorokat, amint felhívták rájuk a figyelmünket. Seigenthalernek pedig teljesen igaza volt abban, hogy még csak meg sem tudtuk neki mondani, hogy ki volt felelős mindezért. Nem tudtuk. Senki sem tudta.

Beszéltem akkoriban Seigenthalerrel, ő pedig idézte a szavaimat a cikkében. „Újra meg újra gondjaink támadnak azokkal az emberekkel, akik sértő és gyalázkodó dolgokat posztolnak – mondtam. – Blokkoljuk az IP-címeiket, ők viszont kerülő úton visszasettenkednek. Kapcsolatba lépünk a szolgáltatókkal, akik viszont nem túlságosan készségesek.”

Ez a botrány ártott a Wikipédiát működtető önkéntesek közösségének. Személy szerint nekem is. A legkevésbé sem akartuk, hogy szeretett enciklopédiánk felületén tapossák sárba egy ártatlan ember nevét. Nem sikerült azonban megakadályoznunk, hogy néhány névtelen figura ebbe az irányba térítse el a Wikipédiát. Kudarcunknak komoly hírértéke volt az Egyesült Államokban éppúgy, mint világszerte.

A tettes végül beismerte bűnét egy Seigenthalernek küldött levélben. Ez azonban nem oldotta meg a helyzetet – legfeljebb tovább rontotta. Kiderült, hogy egy teljesen hétköznapi, harmincnyolc éves férfi áll az ügy mögött, aki egy szállítócég operatív menedzsereként dolgozott Nashville-ben. Azt gondolta, hogy a Wikipédia egy „geg” weboldal. Nem rosszindulatból szerkesztette Seigenthaler életrajzába az idézett sorokat, hanem azért, mert Seigenthaler híres volt Nashville-ben, és csupán az egyik munkatársát akarta ezzel megnevettetni. Amikor megtudta, hogy csínye mennyire kellemetlenül érintette Seigenthalert, igencsak rosszul érezte magát.7

Ebben az esetben egy teljesen hétköznapi fickóról volt szó. Valakiről, akinek van lelkiismerete, mégis kárt okozott a Wikipédiának, és megsértett egy ártatlan embert. Sokat tanultunk ebből a nyomasztó történetből, és nem ez volt az utolsó eset, amikor a Wikipédia nyílt szerkesztési modelljét komoly vizsgálatnak kellett alávetnünk.

Éppen ezekben az években került be az emberek szótárába a „troll” kifejezés – az interneten saját szórakoztatására másokat sokkoló és sértegető személy fogalma –, bár magát a személyiségtípust már régóta jól ismertük. Az emberek egy kicsiny százaléka örömét leli abban, ha másokat bánthat és zavart kelthet. Élvezettel pusztítják, amit mások felépítettek. A Seigenthaler-botrány nyomán levonható következtetések egyértelműek voltak. Amennyiben egy hétköznapi fickó, például az említett nashville-i menedzser képes volt ilyen rémes módon használni a Wikipédiát, akkor elképzelhetjük, mi mindent tehetne egy igazi szociopata.

És messze nem a sötét lelkű magányos farkasok jelentették az egyetlen fenyegetést a Wikipédia feddhetetlenségére.

Gondoljunk csak a politikusokra. Amennyiben az Egyesült Államokban egy kongresszusi képviselő múltban leadott szavazata valamilyen okból kényelmetlen helyzetbe hozná őt a jelenben, elég lenne annyi, hogy a stábja néhány perc alatt – akár ebéd közben – kitörli a múlt nyomait, vagy éppen ellenkező előjelűre írja át a történetet. Mi természetesen sosem engedélyeztük a szándékos hamisítást, és amikor ilyesmire derült fény, korlátoztuk a fiók használatát, illetve szükség esetén átmenetileg vagy állandó jelleggel blokkoltuk az elkövető IP-címét.

Aztán ott voltak még a vállalatok, amelyek teljes PR-részlegeket tartottak fenn, és hát mi sem javíthatná gyorsabban és olcsóbban egy cég imázsát, mint a Wikipédián szereplő tényekkel való trükközés. Amikor leállítottuk őket, egyszerűen megkerültek bennünket. Egy alkalommal az újságok arról számoltak be, hogy a Microsoft Wikipédia-szerkesztésért fizetett egy bloggernek. Ez remek alapanyagot biztosított Stephen Colbert számára egy újabb gúnyos hangvételű monológhoz. Nagyszerű hír, hogy a Microsoft fizet a Wikipédián végzett PR-tevékenységekért, közölte Colbert humorosnak szánt megszólalásában. Ez aztán a működő szabadpiac! Akkor most a Microsoft versenytársai következnek. „Árucikké vált a valóság.”

A politikusok és vállalatok mellett még számosan érkeztek a felületre. Kormányok. Hadseregek. Kémügynökségek. Civil szervezetek. Aktivisták. Ideológusok. Fanatikusok és különcök. Képzeljük el, mekkora üzlet a reklámipar. És milyen hatalmas a PR-iparág. Gondoljunk az összes fővárosban felbukkanó seregnyi lobbistára. Mindannyian a közvélemény formálásának üzletében érdekeltek, és ha az emberek nagy számban olvassák a Wikipédiát, ők is fokozott figyelemmel fordulnak felé.

Ez a fenyegetés sokkal mélyebben fejti ki hatását, mint azt a legtöbben gondolnánk. Van egy Wikipédia-oldal, amely azoknak a szócikkeknek a listáját tartalmazza, amelyek gyakran kerülnek dühödt viták kereszttüzébe, illetve amelyeket így vagy úgy, de át akarnak alakítani.8 Ez a lista tételek százait tartalmazza. Nagy számban találunk közöttük olyanokat, amelyekről valóban azt gondoltuk, hogy vitatottak lehetnek: ilyenek például az abortusz, a népirtás, az evolúció és a szexualitás, illetve a nyilvánvalóan politikai vonatkozású kérdések. Akad azonban sok egyéb téma, amelyekről nem feltételeztük, hogy ingoványos területre visznek – például a balti–szláv nyelvek. A Gatorade sportital. Elton John. Igen, Elton John. Mi lehet olyan ellentmondásos Elton John esetében? Fogalmam sincs. De nyilvánvalóan akadnak olyan emberek, akik határozottan meg akarják győzni a világot az Elton Johnnal kapcsolatos véleményük igazságáról.

Nem kellett aggódnunk ilyen kérdések miatt, amikor a Wikipédia még kicsi volt, és bizonytalan kilátásokkal rendelkezett. 2007-re azonban már a legnagyobb hal volt a tengerben. A szigonyok pedig egyre csak süvítettek felé.

Egyesek a Wikipédia túlélésében is kételkedtek.

2005 vége felé Eric Goldman jogtudós arra a következtetésre jutott, hogy a Wikipédia nyílt forráskódú modellje ragyogóan működött a korai időszakban, azóta azonban óriássá vált, és sok-sok ember, illetve szervezet az egyéni érdekeinek megfelelően használja – a modell tehát össze fog omlani. Elkerülhetetlenül.

Egy komoly figyelmet kiváltó cikkben Goldman megjegyezte – egyébként jogosan –, hogy a Wikipédia csupán akkor jelent értéket a felhasználók számára, ha egyetértenek abban, hogy többségében precíz forrás. Amennyiben viszont elárasztja oldalait a propaganda, romba dől az egész. A wikipédisták – az önkéntes szerkesztők – megfeszített munkája ezt mindeddig meggátolta. Goldman azonban úgy vélte, hogy a propagandisták vagy – ahogyan ő nevezte őket – „marketingesek” csak még elszántabbak lesznek a Wikipédia növekedésével. Kifinomultabbá válnak a módszereik, és egyre inkább automatizált eszközöket használnak.

„A wikipédisták fokozatosan egyre több időt töltenek majd a marketingesek ellen vívott harccal – írta Goldman. – Ez a legkevésbé sem kielégítő, repetitív munka kiégéshez vezethet, és bizonyos wikipédisták lassacskán arra az egyéni döntésre jutnak, hogy inkább valami másba fektetik be az idejüket.” Goldman prognózisa szerint ahogyan hanyatlik majd a Wikipédia minősége, úgy kopik a wikipédisták munkájuk felett érzett büszkesége, ezért további emberek hagyják el a süllyedő hajót. „A Wikipédia ily módon halálspirálba kerül, a silány tartalom aránya egyre csak növekszik, végül pedig az egész weboldal sivár pusztasággá változik.”

A halálspirál elkerülésének egyetlen módja az lehet, ha megszűnik a nyílt hozzáférés, illetve az oldal búcsút int a hihetetlen növekedési rátát produkáló és a projekt motorját jelentő, szívvel-lélekkel dolgozó önkénteseknek. Goldman szerint máskülönben a Wikipédia aktuális formájában 4-5 éven belül pusztulásra van ítélve.9

Goldman egyébként egyáltalán nem gyűlölte ezt a projektet. „Nagyon kedvelem a Wikipédiát, és igen gyakran használom is” – vallotta be. A világ azonban kegyetlen, és az oly sok önkéntes által együttesen teremtett csodára nem vár hosszú élet.

Megbízható intézmény

Mindez 20 éve történt, és még mindig nem temettük el a Wikipédiát.

Természetesen eszem ágában sincs Goldman téves jóslatán csámcsogni. Az akkori ismert adatok alapján gondolatmenete észszerűnek tekinthető: okkal vélekedett úgy, hogy a projekt bukásra van ítélve. Ennek ellenére a Wikipédia nem csupán életben maradt, hanem folyamatosan növekedett.

2025 elején majdnem hétmillió szócikkre bukkanhatunk az angol nyelvű Wikipédián. Emlékszünk még az Encyclopaedia Britannicára? Kinyomtatva és bekötve egy tonnát nyomott, többméternyi helyet foglalt el a polcokon, és mintegy 75 ezer szócikket tartalmazott. Az angol nyelvű Wikipédia ma ennél durván 93-szor nagyobb.

A Wikipédia másik mérőszáma az olvasott oldalak mennyisége. Ezek az adatok úgy festenek, mintha egy asztrofizikáról szóló cikkből származnának: egyetlen hónap alatt nagyjából 11 milliárd oldalmegtekintést regisztráltak az angol nyelvű Wikipédián. Egy év távlatában ez összesítve 130 milliárd megtekintést jelent. Lenyűgöző adat, különösen, ha arra gondolunk, hogy a Tejútrendszerben található csillagok számát 100 milliárd és 400 milliárd közé teszik. És ez csupán az angol nyelvű Wikipédia. Egyéb nyelveken 300-nál is több Wikipédia létezik. Mindegyiket a többitől függetlenül írják és szerkesztik. Adjuk össze ezeket, kiegészítve más Wiki-projektekkel (Wikiquote, Wiktionary stb.), és havi 26 milliárd oldalmegtekintésnél járunk. Éves szinten ez már 300 milliárd – egy olyan bolygón, amelynek 8 milliárd lakosa közül minden harmadiknak nincs internet-hozzáférése.

Egyetlen olyan mutató van, amely félreérthetetlenül csökkenő tendenciát mutat, ez pedig a Wikipédiáról megjelenő híradások száma. 2007-ben érte el a csúcspontját, azóta pedig egyenletesen és erőteljesen csökken.10 Ez remek hír. Egy bank is akkor szerepel a hírekben, ha kirabolják, becsapja a klienseit, vagy csődbe megy. Amennyiben megbízhatóan kiszolgálja az ügyfeleket, nem hallunk róla. A Wikipédiáról szóló hírek fogyatkozása azt mutatja, hogy többé már nem tekintik őrült ötletnek. Nem vitatják a létjogosultságát, és nem gúnyolódnak rajta. Nem köthetők hozzá botrányos esetek. A Wikipédiát egyszerűen rengeteg ember olvassa, akik megbíznak az oldalakon található információkban.

Elevenítsük csak fel, amikor legutóbb elolvastunk egy szócikket a Wikipédián. Belegondoltunk, miféle weboldal ez, hogyan jött létre, és milyen személyek, szervezetek állnak mögötte? Eltűnődtünk azon, hogy ki írja és szerkeszti? Nyugtalankodtunk amiatt, vajon megbízható és hiteles-e a megszerzett információ? Biztos vagyok abban, hogy nem. Mindössze felmerült bennünk egy kérdés – például a Missouri-kompromisszumról, az elektromágneses spektrumról, Izland gazdaságáról vagy Taylor Swift családjáról –, és ezért felkerestük, majd elolvastuk a megfelelő oldalt.

Ez valószínűleg gyakran megtörténik, sokszor egészen rutinszerűen. Lehet, hogy mindennap használjuk a Wikipédiát. Vagy naponta többször is. Esetleg annyira gyakran, hogy már észre sem vesszük, hogy valójában a Wikipédiát olvassuk. Néha akár azt is gondolhatnánk, hogy az olvasott információ nem is a Wikipédiáról származik. Amikor Google-keresést indítunk például a „Mennyi idős Tom Cruise?” kérdéssel, a felületes szemlélő számára akár úgy tűnhet, hogy magától a Google-tól kapunk választ. Figyelmesebb vizsgálódással vesszük csak észre az adat valódi forrására, a Wikipédia oldalára mutató linket. Diane von Furstenberg divattervező egyszer azt mondta: „Gyakrabban használjuk a Wikipédiát, mint ahányszor pisilünk.” Ebben a mondatban minden benne van.

De gondoljunk bele, mit is jelent ez. Egy kiváló szolgáltatás – például az elektromos áram, az ivóvíz, a csatornarendszer – ismertetőjegye, hogy az emberek állandóan használják, miközben ez egyetlen pillanatig sem tudatosul bennük. Használtunk ma elektromos áramot? Természetesen igen. Ám amennyiben olyan országban élünk, ahol a kiépített és működő elektromos hálózat természetesnek vehető, nem gondolunk arra, hogy „Remélem, van áram.” Eszünkbe sem jut ez a kérdés. A fényre gondolunk, és megnyomjuk a kapcsolót. Az elektromossággal csak olyan rendkívüli esetekben foglalkozunk, amikor megnyomjuk a kapcsolót, mégsem történik semmi.

A legmélyebb bizalom kifejeződése, amikor eszünkbe sem jut, amire támaszkodunk. A Wikipédia világszerte rengeteg embernél érte el a bizalomnak ezt a szintjét.

Ezzel pedig személyes álmom teljesült be.

A Wikipédia indítása előtt kevesebb mint egy hónappal született Kira lányom. A két esemény kapcsolódik egymáshoz. Kira súlyos betegséggel jött a világra, mivel a szülés során szennyezett magzatvíz került a tüdejébe. A „mekóniumaspirációs szindróma” (MAS) hagyományos kezelése annyiból állt, hogy az újszülött alapvető ellátása mellett egyszerűen abban reménykedtek, hogy valahogyan majd csak meggyógyul a baba. Azonban San Diegóban, ahol éltünk, egy orvos újszerű kezelési módot fejlesztett ki, amely során leállítják a kicsi spontán légzését, a vérét pedig az oxigenizáció, tehát az oxigén mennyiségének növelése érdekében átvezetik egy gépen, tüdejét négyszer feltöltik egy újfajta, fehérjealapú folyadékkal, majd a vért visszavezetik a kicsiny, törékeny testbe. Megkérdezték Kira édesanyját és engem, hogy igényeljük-e Kira esetében ezt a beavatkozást. Gyorsan kellett döntenünk.

Semmit sem tudtunk erről a témáról. Mi az a „mekónium”, azaz magzatszurok? Mi az a mekóniumaspirációs szindróma? Mennyire veszélyes? Az orvosok megtettek minden tőlük telhetőt, hogy megmagyarázzák mindezeket, én azonban képtelen voltam meghozni életem legfontosabb döntését a téma alaposabb ismerete nélkül, ezért az internethez fordultam segítségért, ahol egyre csak kerestem és kerestem a részleteket, azonban mindössze elszórt információmorzsákra leltem. Bizonyos adatokra ismeretlenek véletlenszerű bejegyzéseiben bukkantam rá, de nem állt módomban megítélni, megbízhatóak-e ezek az információk vagy sem. Más részletek a tudományos folyóiratok cikkeiben szerepeltek. Ezek már nyilvánvalóan sokkal hitelesebbnek tűntek, azonban távolról sem voltam elég kompetens az elolvasásukhoz és értelmezésükhöz. A két szélsőség között pedig egyszerűen semmit sem találtam. Gyötrelmes érzés volt. A számomra szükséges információ valahol ott lapulhatott a virtuális térben, de a megszerzése olyan küzdelmesnek tűnt, mintha egy szétbombázott könyvtár törmelékei közül próbálnám kirostálni. A döntést márpedig meg kellett hoznunk.

Annak ellenére, hogy sötétben tapogatóztunk, Kira édesanyja és én végül rábólintottunk a javaslatra.

A kezelés bevált. Kira túlélte a krízist, és szépen gyarapodott. Szerencsések voltunk.

Akkoriban azzal küszködtem, hogy felpörgessem a Nupediát, azonban egyre inkább úgy éreztem, hogy nem járhatok sikerrel. A Kira születésekor átélt tűzpróba valamit lángra lobbantott bennem. A projektem nem maradhat egy elvont jó ötlet szintjén, ahogy az sincs rendjén, hogy az interneten csupán véletlenszerűen posztoló emberek ellenőrizhetetlen írásai vagy a tudományos folyóiratok laikusok számára értelmezhetetlen tanulmányai jelennek meg. Egy megbízható online enciklopédiára volna szükség, amelyet bárki képes elolvasni és megérteni. Miután hazavittem Kirát, végeztem a Nupediával, és elindítottam a Wikipédiát.

És hogy mi lett a következménye? Manapság az aggódó szülőknek már nem kell átélniük hasonló élményeket, mivel a Wikipédián remek szócikkeket találnak a magzatszurokkal, a mekóniumaspirációs szindrómával, a magzatvízzel, a méhen belüli fejlődéssel és még rengeteg egyéb orvosi témával kapcsolatban. Világszerte ingyenesen, azonnal és bárhol elérhetők ezek az információk.

A Wikipédia természetesen nem arra hivatott, hogy kimondja a végső szót az egészséggel kapcsolatos kérdésekben – vagy bármi másban. Az emberi alkotásokhoz hasonlóan megvannak a maga hibái és tökéletlenségei. Senki sem látja ezt tisztábban, mint a szerkesztői, akik éppen ezeket a hibákat és tökéletlenségeket keresik, hogy folyamatosan csiszolják az oldalt. És az egyszerű ténykérdéseknél – például az olyan jellegűeknél, hogy „Mennyi idős Tom Cruise?” – a Wikipédia már kiválóan teljesít. Az összetettebb témák tekintetében pedig remek alapot biztosít az áttekintéshez, a források megtalálásához és a kutatás megkezdéséhez majdnem minden létező tárgyban, a hétköznapi témáktól kezdve a mélyebb összefüggésekig.

Amint azt a bolygó népességének jelentős hányada már személyes tapasztalatból tudhatja.

Ez a könyv a bizalomról szól

Alig több mint két évtizeden belül a Wikipédia egy nevetségesnek és életképtelennek vélt ötletből olyan információforrássá vált, amelyben világszerte megbíznak.

Hogyan történhetett meg mindez? A legfőbb ok és alapelv már elhangzott az előzőekben: ez pedig nem más, mint a bizalom.

A Wikipédiának még jóval azelőtt le kellett küzdenie a legkomolyabb kihívást, hogy a világtörténelem legnagyobb tudástárává, illetve a valaha volt legnagyobb enciklopédiájává vált volna. Idegeneket kellett összehoznia az interneten, és elérnie, hogy kommunikáljanak és kooperáljanak egymással. Ehhez pedig arra volt szükség, hogy megbízzanak egymásban. Bízniuk kellett abban, hogy a többiek nem viselkednek velük szemben tiszteletlenül vagy sértően. Hogy senki sem módosítja vagy törli a másik hozzáadott értéket képviselő munkáját alapos megfontolás és indoklás nélkül. Hogy a többiek őszinte szándékkal hallgatják végig, és valóban megfontolják az észrevételeiket. Hogy akkor is méltányos bánásmódban lesz részük, ha mások nem értenek velük egyet, és nem fogadják el nézeteiket. A Wikipédia csakis akkor vehet lendületet és bontakozhat ki, ha kialakul a bizalom – a valódi, mély bizalom – az önkéntesek között.

Ebben a könyvben arról lesz szó, hogyan történt mindez.

Szeretném azonban egyúttal szélesebb kontextusba helyezni a kérdést. Hiszen nem a Wikipédia volt az egyetlen online platform, amely ismeretlen emberek között kialakuló bizalomra épült, és vált globális szinten meghatározó jelenséggé. Ez volt a helyzet az eBay, az Uber, a Lyft, az Airbnb és a megosztáson alapuló gazdaság egyéb óriásainak esetében is. Elindításuk idején a legtöbb ember számára ezek a vállalkozások is nevetségesnek tűntek.

Gondoljunk bele, milyen is volt a világ 1995-ben, az eBay alapításakor. Képzeljük magunk elé, hogy néhány idegen homályos fotókat tesz közzé baseballkártya-gyűjteményéről. Azt állítják, hogy a kollekciók darabjai újszerű állapotban vannak. Bárki megvásárolhatja a becses válogatást, amennyiben – számunkra és bármely ismerősünk számára teljesen szokatlan és újszerű módon – elővesszük a bankkártyánkat, és begépeljük a számát számítógépünk billentyűzetén. Az akció végrehajtása során bíznunk kell abban, hogy az ismeretlen valóban postázza majd a küldeményt, és a csomag valóban tartalmazza az ígért kártyákat, azok pedig a leírásnak megfelelő, újszerű állapotban vannak. Bíznunk kell továbbá abban is, hogy nem lopják el a bankkártyánk adatait. Miért tett volna ilyesmit bárki is 1995-ben, amikor mindez még vadonatúj és furcsa volt? Ám a körülmények ellenére az 1990-es évek végére az eBay rohamtempóban növekedő óriássá növekedett.

Más cégek még komolyabb fegyvertényt hajtottak végre a bizalomépítésben. Az Uber (alapítás éve: 2009) és a Lyft (alapítás éve: 2012) emberek millióit győzte meg arról, hogy tökéletesen biztonságos dolog beszállni éjnek évadján egy idegen autójába. Az Airbnb-nek még arra is sikerült rávennie az embereket, hogy ismeretlenek otthonában hajtsák álomra fejüket, és ugyanezt lehetővé tegyék saját otthonukban idegenek számára. Manapság ez már nem tűnik nagy durranásnak, nem is olyan régen azonban abszurd felvetésnek látszott. Annak idején egy reménybeli befektető félrevonta a cég ifjú alapítóit egy megbeszélés után, és határozottan elutasította az együttműködést. „Kibérelnétek egy szobát valakiknek a házában, miközben ők is otthon vannak?” – szegezte nekik a kérdést. „Megerőszakolhatnak vagy akár meg is ölhetnek valakit, és akkor az ő vére a ti lelketeken szárad. Kizárt dolog, hogy ez működjön”11 – elevenítették fel az alapítók a figyelmeztető szavakat sok évvel később egy interjúban. Ezen könyv írásának idején az Airbnb a globális piac egyik óriásaként évente majdnem tízmilliárd dolláros árbevételt generál.

A Wikipédia egy önkéntesek által írt és szerkesztett nonprofit enciklopédia. A megosztáson alapuló gazdaság leghatalmasabb szereplői fizetett alkalmazottakat foglalkoztató profitorientált vállatok, tehát teljesen eltérő módon működnek. Fontos kérdésekben azonban hasonló módszert alkalmaznak: a siker fontos összetevőjeként kezelik a kulcstényezőt: a bizalmat. Ennek oka pedig minden bizonnyal az, hogy ezek a közös módszerek sokkal inkább az emberi természetből, semmint az üzleti modellekből erednek. Az emberi természet pedig egyetemes.

Ez egyben megmagyarázza a címadást is. Hosszasan töprengtem azon, miként működik a bizalom a Wikipédia esetében, és próbáltam tanulni másoktól is. A Wikipédia – ahogy a többiek is – a „bizalom törvényeinek” módszerét alkalmazva tudja rávenni az embereket arra, hogy megbízzanak egymásban, és valami nagyszerű, megbízható dolgot alkossanak együtt, amelyet aztán mások habozás nélkül használnak a hétköznapok során. Ezek a törvények éppúgy érvényesek a nonprofit szervezetek, vállalatok, illetve kormányok esetében is. Vagy bárki másnál, aki céljai elérése érdekében el kívánja nyerni mások bizalmát. Ebbe a körbe pedig szinte mindenki beletartozik. Vagy legalábbis majdnem mindenki, aki nem egy kunyhóban lakik az erdő mélyén. A bizalom valóban alapvető szerepet játszik abban, mit tesznek, illetve mit szeretnének tenni az emberek.

„Az emberi lények körében a bizalom többségében következményes dolog – mondta egyszer David Halpern brit pszichológus és szociológus. – Mi azonban szinte eleve adottnak tekintjük, és nem beszélünk róla eleget.” Halpern a Cambridge-i Egyetemen betöltött állandó oktatói állását hagyta ott, hogy négy brit miniszterelnököt is segítsen a politikai irányvonal kialakításában, jelenleg pedig kormányok és vállalatok tanácsadójaként dolgozik világszerte. Tevékenységének célja, hogy valódi változásokat érjen el a Földön. Márpedig ezek nem következhetnek be bizalom nélkül.

A bizonyítékok elsöprő erejűek. Az 1950-es évek óta teszik fel a kutatók a következő kérdést a világ országaiban: „Az emberekben úgy általában meg lehet bízni, vagy sosem lehetünk eléggé óvatosak?” Az egyszerű kérdésre adott válaszok számos társadalmi mutatóval – például a bűnözési rátával és az iskolázottság szintjével – mutatnak összefüggést. Ez részben azért van, mert ha hiszünk abban, hogy a legtöbb ember betartja a törvényeket, megfizeti az adókat, és segít másokon, akkor nagyobb valószínűséggel tartjuk be a törvényeket, fizetjük az adókat és segítünk másokon. A bizalom magas szintje még a kormányzati teljesítményt is javítja, mivel sokkal könnyebb úgy működtetni az államapparátus szervezeteit, ha az emberek nem keresik folyamatosan annak lehetőségét, hogy átverjék a rendszert és egymást. Ami az üzleti világot illeti, a bizalom végképp elengedhetetlen. „Gyakorlatilag minden kereskedelmi tranzakcióban, tehát egy adott időszak alatt lebonyolított összes ügyletben jelen van a bizalom tényezője” – írta Kenneth Arrow, Nobel-díjas közgazdász.12 A közgazdaságtanban még azt is kimutatták, hogy összefüggés van a másokba vetett bizalom szintje és az országok bruttó hazai terméke (GDP) között, azaz minél erősebb a bizalom, annál nagyobb a jóllét.13

A bizalom hatalmas kincs. Csakhogy nem élettelen anyag, mint az arany vagy a drágakő. A bizalom tele van élettel, és éppúgy ápolhatjuk és nevelgethetjük, akár a gyönyörű, piros paradicsomokat a kertünkben. Ez a könyv megmutatja, hogyan.

Először is megismerjük azokat az alapvető törvényeket, amelyek arról szólnak, miként kellene gondolkodnunk az emberi természetről. Górcső alá vesszük a szabályokat, amelyek megmutatják, hogyan kellene bánniuk egymással az embereknek az együttműködés alapjául szolgáló interperszonális bizalom fejlesztése érdekében. Végezetül pedig azokat a törvényeket vizsgáljuk majd, amelyekre a szervezeteknek van szükségük az olvasók, a fogyasztók vagy a polgárok bizalmának elnyeréséhez és megtartásához.

Bárcsak véget érne itt a bevezetés. Azonban nem ér véget. Még nem.

A globális bizalmi válság

Ha a Wikipédiába és a megosztáson alapuló gazdaságban sikeres, profitorientált rokonaiba vetett bizalom története a növekedésről szól, akkor oly sok más, online és offline szervezetbe és intézménybe vetett bizalom története pedig a hanyatlásról.

Globális bizalmi válsággal nézünk szembe, és a hanyatlás sehol sem ölt súlyosabb méreteket, mint az Egyesült Államokban.

2001-ben – a Wikipédia alapításának évében – az amerikaiak fele úgy nyilatkozott, hogy bízik abban: a szövetségi kormány mindig vagy legalábbis javarészt a helyes utat választja. 2023-ban ez az arány már csak 16 százalék volt.14

2001-ben az amerikaiak 53 százaléka mondta azt, hogy nagymértékben vagy legalábbis eléggé bízik a hírmédiában. 2023-ra ez az arány 32 százalékra csökkent. A hírmédiában egyáltalán nem bízó amerikaiak aránya 14 százalékról (2001) 39 százalékra (2023) emelkedett.15

A legalapvetőbb mérőszám, az amerikai polgárok más emberekbe vetett bizalma is csökkent általánosságban. 2000-ben a megkérdezettek 35 százaléka mondta, hogy „a legtöbb emberben meg lehet bízni”. 2022-re ez az arány 25 százalékra esett vissza.16

Amennyiben úgy véljük, a jelenség ennek vagy annak az elnöknek a hibája, illetve egy közelmúltbeli eseményből ered, vegyük figyelembe, hogy a trend egy hosszú távú hanyatlás folytatása. Az 1950-es és 1960-as években az Egyesült Államokban a bizalom szintje az egekbe szökött, de az 1960-as évek végén már csökkenésnek indult. Az 1980-as és 1990-es évek gazdaságilag erősebb időszakaiban a bizalom mértéke ugyan szerényen emelkedett, de összességében nagyrészt már évtizedek óta lefelé csúszik. Aki követi ezeket a folyamatokat, legkésőbb Robert Putnam politológus 2000-es Bowling Alone (Magányosan bowlingozni) című, mérföldkőnek számító könyvének megjelenése óta aggódhat a bizalomvesztés miatt.17

A bizalom kérdéskörét világszerte tanulmányozzák, de az Egyesült Államokon kívül jelentkező bizalmi trendeket nehéz általánosítani, mivel hatalmas eltérések mutatkoznak. A bizalom többnyire magas értéket és emelkedő tendenciát mutat az észak-európai országokban, például Dániában, míg a fejlődő országokban, mint például Brazíliában, továbbra is a bizalmi index rendkívül alacsony szintjével küzdenek.18 A trendek országonként is hatalmas eltéréseket mutatnak. Az Egyesült Királyság például sokáig ugyanazt a lefelé tartó utat követte, mint az Egyesült Államok, az utóbbi évek során azonban az emberek másokba – még ha nem is a kormányba – vetett bizalma ismét erősödött.19

Az Egyesült Államokban a bizalom változásával kapcsolatban tapasztalható szokatlan trendek segítenek magyarázatot adni arra, hogy a fejlett országok közül miért csak az Egyesült Államok szenved ilyen szélsőséges politikai polarizációtól. Amennyiben valaki Amerikában elkötelezett republikánus, minden bizonnyal megbízik a Fox Newsban, de a CNN-t reménytelenül elfogultnak tartja; ha pedig elkötelezett demokrata, akkor ennek épp az ellenkezőjét gondolja. Az észlelés ilyesfajta szakadéknyi távolságai sújtják gyakorlatilag az összes hírforrást. Az 1960-as évek Amerikájában születtem, ahol szinte mindenki Walter Cronkite-ot hallgatta. Manapság azonban egyetlen olyan hírműsor sincsen, amely eléri az amerikai lakosság több mint 25 százalékát.20 Ennek eredményeként a republikánusok és a demokraták ritkán tájékozódnak ugyanazokból a hírforrásokból, így nem pusztán eltérő módon ítélik meg a tényeket – ahogy a pártpolitikai szempontból elkötelezett polgárok amúgy is teszik –, de gyakran még a tények tekintetében sem értenek egyet.

A hagyományos hírmédiába vetett bizalom csökkenése a közösségi média – a Facebook, a Twitter/X, az Instagram és a többi – térnyerésével párhuzamosan következett be. Ez utóbbi azt ígéri, hogy az új platformok összehozzák az embereket, és elősegítik egymás megértését. Valóban összehozták az embereket, csakhogy az „internet pokla” kifejezés is miattuk terjedt el: emberek milliói kaptak rá, hogy ezeken a fórumokon borítsák egymásra a dühüket. A közösségi média szította a törzsi mentalitást, valamint a szélsőségeket, a bántalmazást, a gyűlöletet, a félretájékoztatást, a dezinformációt és a szimpla hazugságok terjesztését. Az empátia, a kíváncsiság és a jóhiszemű párbeszéd ugyanolyan ritka jelenséggé vált, mint az illemszabályok betartása. Ami a bizalmat illeti, a politikai törzseken belül valóban erős lehet a vak – gondolkodás nélküli, zsigeri reflexekre épülő – bizalom. De mi a helyzet a törzsi határokon kívül? Ezeken a platformokon szokott elhalni a bizalom. És ez az, ami igazán számít, mert amit az online közegben tudunk meg a világból, az nem merül feledésbe, amikor letesszük a telefonunkat. Azok a munkahelyek, ahol az emberek félnek az őszinte beszélgetésektől, kevésbé hatékonyak. Azok az önkormányzatok, ahol az emberek csak vádaskodnak, és nem hallgatják meg egymást, csak szegényebb közösségnek adhatnak otthont. Azok a társadalmak, ahol az emberek nem bíznak az idegenekben, a szomszédokban, sőt még a családtagokban sem, amíg nem biztosak abban, hogy a megfelelő politikai törzshöz tartoznak, gyengébbek lesznek.

A 2010-es évek végére a közösségi média megítélése villámgyorsan hatalmas mélységekbe zuhant, míg a Wikipédia megítélése egyre javult. A megfigyelők gyakran szóvá is tették ezt az ellentétet. „Egy hisztérikus világban – állította a The Guardian egyik főcíme – a Wikipédia valóságos fénysugár.”21 A Wikipédia „az internet jó zsaruja” – tette hozzá a Washington Post.22 A Wikipédia „a megosztott valóság utolsó bástyája” – jelentette ki a The Atlantic.23 A kedves szavak természetesen jólesőek, a „legalább a Wikipédia nem egy káosz, mint minden más” meghatározás azonban korántsem az a boldog jövő, amelyet 2001-ben elképzeltem.

És miközben most, 2025 elején írom ezeket a sorokat, kevés okunk van azt gondolni, hogy a dolgok jobbra fordulnak. „Az amerikaiak nemcsak hogy nem értenek egyet egymással – írta a The New York Times –, hanem különböző valóságokban élnek, és mindegyiknek megvan a saját, önmagát erősítő internet-, illetve média-ökoszisztémája.”24 A Wikipédia elindításának idején ez a mondat egy disztópikus regény egyik sora lehetett volna. Manapság csupán közhelyszámba menő megállapítás.

Az Egyesült Államokban a bizalom helyreállításának problémáját hatalmas jelentőségű kérdésként: országos vészhelyzetként kellene kezelni. De nem kevésbé sürgető a kérdés a szegény országokban sem, ahol a bizalom megteremtése elengedhetetlen lépés a nélkülözésből való kiemelkedéshez. Egyébként nincs ok az elégedettségre azokban az országokban sem, amelyeket manapság a bizalom magas és stabil szintje jellemez. Ami növekedhet és virágozhat, az akár el is hervadhat, ahogyan azt az Egyesült Államok példája is megmutatta.

A szomszédi közösségektől egészen a nemzetekig, minden szinten komolyan kell vennünk a bizalom kérdéskörét. Mindez pedig azzal kezdődik, hogy megértjük, mit jelent a bizalom. És kik is valójában az emberek.

Kiadja 2025-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Rapajka Gabriella

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelő: Szabó Rózsa

Korrektor: Malinoczki Judit

ISBN 978 963 13 7203 8

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Source Sans 3 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License