Móra Könyvkiadó

A mű eredeti címe:

Kiyash Monsef Once There Was

Első kiadás: Simon & Schuster Books for Young Readers, 2023

Hungarian edition © 2024 by Móra Könyvkiadó

Original English language edition copyrights

Text © 2023 by Kiyash Monsef

Jacket illustration © 2023 by Mike Heath

Jacket design by Krista Vossen © 2023 by Simon & Schuster Inc.

Published by arrangement with Simon & Schuster Books for Young Readers, an imprint of Simon & Schuster Children’s Publishing Division

All rights reserved. No part of this book may be reproduced or transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopying, recording or by any information storage and retrieval system, without permission in writing from the Publisher.

Fordította: Lázár Júlia

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

Hungarian translation © Lázár Júlia, 2024

Hungarian edition © Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978-963-603-659-1 (epub)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Janka-Fabacsovics Lili

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2024

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

Jane McGonigalnek

1. FEJEZET

A KISLÁNY, AKI MEGMENTETTE AZ EGYSZARVÚT

Egyszer volt, hol nem volt.

Réges-régen, az Alborz-hegység és a Kaszpi-tenger közötti erdőségben egy kislány gombászni indult.

Előző nap esett. A nyiroktól felpuhult a talaj, a levegőben is érződött a nedves föld és a moha illata. A legjobb idő ez a gombaszedéshez, a kislány kosara hamar meg is telt oroszlánsörény-gombával és bokrosgombával, amikor egyszer csak hangot hallott a fák közül. Mintha egy állat nyüszített volna fájdalmában.

Lakott az erdőben leopárd, sakál és barna medve is. De a kislány nem bírta elviselni, hogy egy állat szenvedjen. Elindult hát a hang irányába, hogy lássa, segíthet-e. Az ösvénytől kicsit távolabb, egy erdőmélyi tisztáson talált rá a hang forrására.

Az egyszarvú ijedt volt és vérzett, a lába egy vadász csapdájába akadt. A hatalmas állat vadul reagált. A kislány még nem látott hozzá foghatót, azonnal tudta, hogy különleges. Tudta azt is, hogy ha a vadász visszatér ellenőrizni a csapdát, az egyszarvú nem lesz többé. Legyűrte a félelmét, és közelebb ment. Hogy megnyugtassa az állatot, megkínálta az összegyűjtött gombával. Amikor már biztonságosnak érezte, lehajolt, és kinyitotta a csapdát.

Az állat mintha az egész tisztást betöltötte volna hosszú lábával és éles, alattomos szarvával. A kislány dermedten, megilletődötten állt, moccanni sem mert. Az egyszarvú hosszan nézte a megmentőjét. Aztán sebesült lábát óvatosan feléje csúsztatta, leeresztette nehéz fejét, és szarvát a kislány mellkasába mélyesztette, pontosan a szíve fölött.

A kislány a földre zuhant, közben az állat szarvának egy része letörött, és a gyerek testében maradt. Az egyszarvú megint nézte egy hosszú pillanatig, aztán megfordult, és elügetett az erdőbe, hogy újabb száz évig ne lássa senki.

A döbbent, vérző kislány valahogy összeszedte az erejét, hogy kijusson az erdőből, a falu széléig, ahol lakott. Ott összerogyott, úgy fektették az ágyába. Napokon át csak feküdt. Eleinte nem gondolták, hogy túléli, de egy nap után a vérzés elállt. A seb egyre kisebb lett, míg végül csak egy holdsarló alakú sebhely maradt belőle, éppen a szíve fölött, a bordái közé pedig egy darabka egyszarvúcsont ékelődött.

Telt-múlt az idő, a kislányból felnőtt nő lett. Férjhez ment, gyerekeket szült, és egyik-másik újszülött szíve fölött megjelent egy holdsarló alakú anyajegy. Aztán az ő gyerekeik gyerekein, és így tovább. Azt beszélik, bár biztosan senki nem tudhatja, ma is élnek néhányan az egykori kislány leszármazottai közül, és többen ma is viselik a nyomát az egyszarvú öklelésének.

Suttogják persze azt is, hogy talán, de csak talán, bennük is ott élhet még az egyszarvú csontjának egy parányi darabja.

2. FEJEZET

A MUNKA

Nem kellett volna a betegfelvételi pultnál dolgoznom.

Egy állatkórház nem türelmetlen embernek való, én pedig dühös voltam, a világon mindenre és mindenkire. De Dominiknek járt az ebédszünet, a többiek is mind dolgoztak, apa pedig azt mondta volna: A világ nem hatódik meg attól, hogy mi mit érzünk, Marjan. Azaz én lettem a praxisunk barátságos arca. Álltam a pultnál, és imádkoztam, hogy ne csörögjön a telefon, és a váró maradjon üres az elkövetkező félórában, hadd haragudjak békében az egész világra.

Főleg két dolog dühített. Először is maga az állatklinika. Ami úgy három hete az enyém lett. Soha nem akartam magamnak a West Berkeley Állatkórházat. A középiskola második éve nem is a legalkalmasabb idő arra, hogy az ember váratlanul egy adósságokkal terhelt állatkórház tulajdonosa legyen. A tanuláson, leckén, minimális társadalmi életen túl intéznem kellett a fizetéseket, a bérleti díjat, az eszközöket, a biztosítást és még egy sereg dolgot, ami nagyon nem hiányzott az életemből. Mint például az ügyeletet a fogadópultnál, míg Dominik ebédelt.

És akkor még nem is említettem, hogyan történt mindez.

*

Az állatklinika apámé volt. Mióta az eszemet tudom, itt dolgozott állatorvosként. És az apák normális esetben nem adják át az üzletet a kamasz lányuknak. Az én apám viszont nem tekinthető normálisnak. Igaz, sok választása nem maradt.

A rendőrök sem tudták megmondani, hogyan halt meg. Nem találták a gyilkos fegyvert, de azt senki nem tudta elképzelni sem, hogyan tehetett volna bárki ilyesmit puszta kézzel. Egyesek azt állították, elütötte egy teherautó. Az égési sérüléseket viszont ez sem magyarázta meg.

Gyanúsítottat nem találtak. Sem ujjlenyomatot vagy lábnyomot. DNS-t, hajszálat, bőrdarabkát, semmi szokásosat, amit a tévében látni. Biztonsági kamera sem vette fel az esetet. Elképzelhető indítéknak nem jutottak a nyomára. A házunkból nem vittek el semmit. Föl se forgatták, azt a szobát kivéve, ahol apám meghalt.

És ez a második dolog, ami dühít.

A múlt héten kezdtem dolgozni az állatklinikán. Az idő nagy részét apa régi irodájában töltöttem, a kis szoba csendes volt, sehol nem éreztem annyira biztonságban magam, mint itt. Előfordult, hogy a rendelőben lógtam, a maszkom mögé bújva, és nem volt más dolgom, mint simogatni és megnyugtatni az állatokat. A váróteremben viszont védtelennek éreztem magam. Mint egy kiskutya az állatbolt kirakatában. Csakhogy én inkább vadmacska voltam, abból is a durvább fajta.

Most azonban nem akadt más erre a munkára, tehát beültem Dominik székébe, és a körmömet a tenyerembe mélyesztve próbáltam elterelni a figyelmemet. Azt mondtam magamnak, nyugalom, minden rendben – jól persze semmi nincs, messze nem, de rendben van, amíg nem kell beszélnem senkivel.

Éppen ebben állapodtam meg magammal, amikor nyílt az ajtó.

A nő habozás nélkül célba vett, mint egy hőérzékelős lövedék egy boldog arc álcája mögött. A húszas évei elején járhatott. A haja barna, az orrán vékony drótszemüveg, barna szeme az enyémbe mélyedt abban a másodpercben, hogy észrevett. A mosolyától egyszerre éreztem magam a barátjának és a zsákmányának.

Állatot nem hozott. Ez sosem jó jel egy állatkórházban.

– Biztosan te vagy Marjan – mondta. – Sajnálom az édesapádat.

Még a nevemet is tudja. Egyre rosszabb.

– És te ki vagy? – A hangom élével csontot lehetett volna kettéhasítani, de ő rezzenetlenül mosolygott.

– Még nem találkoztunk – felelte.

– Tartozott neked? – kérdeztem. – Mert akkor a könyvelőnkkel kell beszélned, és garantálom, hogy…

Elhessegette a kérdést, aztán a vászontáskájából előhúzott egy névjegyet, és elém tette a pultra. Írás nem állt rajta, csak egy elegáns, bronznyomatos logó: teáskanna, benne összetekeredett kígyóalakzat. Vártam, hogy elmagyarázza, mit látok, mígnem felfogtam, arra számít, hogy ráismerek.

– Nem? – szólalt meg végül. Megráztam a fejem. Újra elmosolyodott, ezúttal szomorúan. – Hát nem mondta el neked. Beszélhetünk valahol nyugodtan?

– Mégis miről? – kérdeztem.

– Több dologról – felelte. – Apádról. Arról, ami történt vele.

Majd, kis szünet után:

– A munkáról.

A munkáról.

Ahogy ezt mondta, valami meleget és furcsát éreztem a mellkasomban. Talán csak még több harag volt – a régi jó düh, amibe oly régóta kapaszkodtam. Vagy valami más. Talán kíváncsiság.

Vagy remény.

*

Néha én vettem fel apám mobilját, ha azon keresték. Nem örült neki.

– Beszélhetek Jim Dastanival? – kérdezték általában, és ez újra és újra meglepett. Apám neve Jamsheed. A „Jim” valami egészen gyászos kulturális behódolásnak hangzott, mert az agresszív hétköznapiságától eltekintve sem működött. Apám nyilvánvalóan nem volt „Jim”.

Mindig úgy intéztem, hogy bárki hívta is, jól hallja, ahogy kiabálok:

– A-a-a-pa! Té-é-éged keresnek! – Azt akartam, hogy az ügyfél első benyomása az legyen: ezek amatőrök. Apa már dübörgött is lefelé, kettesével vette a lépcsőket. Ha bosszús volt, az arcára valami mosolyféle ült ki, de olyan mosoly, ami mintha fizikai fájdalmat okozna neki. Az igazat megvallva egy csomó dolgot úgy csinált, mintha fájna, ez látszott rajta, amikor evett, nevetett vagy aludt. Talán ezért nem vitte túlzásba egyiket sem.

Kitépte a telefont a kezemből, és szigorúan nézett rám, hogy tudjam, bajban vagyok. De nem voltam. Mégis mit tehetne? Bezárna a szobámba? Nem zárhatsz be valakit, ha közben nem vagy ott.

A szobájába vonult a telefonnal, egy szót se szólt hozzám. Becsukta az ajtót, és bármilyen szorosan tapasztottam rá a fülem, csak mormolást hallottam.

A hívás sosem tartott soká. Mihelyt végzett, nyitotta is az ajtót, kezembe nyomta a telefont, már cseppet sem látszott dühösnek vagy bosszúsnak. Fejben már csomagolt, már ment, már a reptéren, vasútállomáson volt, vagy bárhol, ahová igyekezett.

– Most hova mész? – tettem fel a kérdést, mint egy kiskölyök.

Ha szerencsém volt, talán mondott valami olyasmit, hogy „oda, ahol meleg van”, vagy „egy csendes kisvárosba”. Ennél többet soha nem tudtam meg. Az sem biztos, hogy nekem mondta, amit mondott, vagy csak önmagát emlékeztette, vajon a megfelelő dolgokat csomagolta-e be. Néha nem is vett rólam tudomást, amíg be nem csomagolt.

A mi rituálénk, a valódi, az ajtóban kezdődött. A küszöbön megállt, mintha valami még eszébe jutott volna, és hátrafordult. Én, mögötte toporogva, készen álltam.

– Marjan – mondta –, amire szükséged lehet…

– Tudom.

Nem kellett elismételnie: a hitelkártya a konyhafiókban van, készpénz a mosogató melletti borítékban. A vészhelyzetben hívandó telefonszámok – ahonnan aztán a helyi rendőrséget vagy tűzoltókat küldték a járőrök helyett – kitűzve az egyik helyi taxis kártyája és a házhoz is szállító pizzéria telefonszáma mellé. Minden, amire szükségem lehet, ugyanott volt, ahol mindig.

Ezután következett az ígéret:

– Hamarosan jövök.

A „hamarosan” jelenthetett egy napot, de akár egy hetet is. Előre sosem tudhattam.

Aztán letette a táskáját, és átölelt. Kisebb koromban biztosan én is megöleltem. Nehéz rá visszaemlékezni. Másodperceken át szorított magához, utána jött a bocsánatkérés:

– Sajnálom. Egyszer majd…

Hát ja. Egyszer majd kiderül minden.

Kisebb koromban azt hittem, minden állatorvos ilyen ügyfelekkel foglalkozik. Anya halála után kezdtem csak ráébredni a helyzet furcsaságára. Haragudtam, hogy mindig elmegy. Később egészen undokul reagáltam. Mindenfélével megvádoltam. Hogy drogcsempész. Kém. Van egy másik, titkos családja, valahol az ország másik csücskében. Vagy éppen én vagyok a titkos családja.

– Egyszerűen szükségük van a segítségemre – magyarázta mindig. És mert sosem láttam, hogy bármi olyan fontos lett volna számára, mint a munkája, elhittem, amit mondott.

Később még gyakran hozzátette:

– Szeretlek.

Sosem tudtam, mit ért pontosan ezalatt. De miután kimondta, mindig elment.

Végül az utolsó pillantás. Amitől úgy éreztem magam, mint egy kisállat a vizsgálóasztalon, mintha a daganatot, a fertőzést, a szemférget keresné bennem. Aztán egy apró, vesztes sóhaj, mintha nem állna hatalmában helyrehozni, bármit is vett észre.

Mindig így hagyott ott, tízéves korom óta – teljesen egyedül maradtam, és azon tűnődtem, vajon mi lehet velem a baj.

Végül így ment el, örökre.

Ennyit a munkáról.

*

Meggyőztem dr. Paulsont, hogy néhány percre adja kölcsön az asszisztensét, hogy ügyeljen helyettem a pultnál. Aztán hátravezettem a nőt apa irodájába, és becsuktam magunk mögött az ajtót.

Az irodát nem megbeszélésekre tervezték. A helyiség túl kicsi, hozzá az asztal túl nagy. Két ember úgy fért be kényelmesen, ha az egyik a földre ült: amíg apám élt, persze én voltam az a valaki. Ebben az új helyzetben mindketten az asztal körül ügyetlenkedtünk, addig csúsztattuk a székeket, míg mindketten le nem tudtunk ülni, úgy, hogy lássuk egymást, és egyikünk se szoruljon a falnak vagy egy könyvespolcnak. Nekem az a furcsa érzésem támadt, hogy apa is közénk préselődött, és a vállával helyezkedve tovább nehezítette a helyzetet. Ami persze abszurd.

Végül sikerült úgy leülni, hogy ne üssük össze a térdünket. A nő egyik kezét tenyérrel fölfelé az asztalra fektette, és rám mosolygott.

– Láthatnám a kezed? – kérdezte.

Nem tudom, mire gondoltam akkor, hogy vajon mit akarhat tőlem, de olyan meggyőződéssel tette fel a kérdést, hogy szó nélkül az övére simítottam a kezem, tenyérrel fölfelé. Mielőtt megmukkanhattam volna, megszúrta a mutatóujjamat egy tűvel, és egy csepp vért préselt ki onnan.

– Aú! – kiáltottam fel. – Mi a fene?!

Vissza akartam rántani a kezemet, de csak akkor éreztem meg, milyen erősen szorít.

– Csak egy perc! – mondta nyugodtan. – Semmi okod az aggodalomra.

Egy keskeny papírcsíkkal felitatta a vért, majd a papírt kettőnk közé, az asztalra tette. Míg néztem, hogy szívja fel a papír a véremet, eleresztette a kezem.

– Hallottál a hirkániai vérvonalról? – kérdezte.

– Hallottál arról, hogy megkérdeznek, mielőtt megszúrnának egy hegyes tárggyal? Mi volt ez?

– Egy steril tű – mondta. – Esküszöm.

Felvette a tesztcsíkot, és a fénybe tartotta. Nehéz pontosan megmondani, de mintha valami mintát rajzolt volna a papírra avérem. A nő csak mosolygott magában, láthatóan megkönnyebbült, és elégedett volt az eredménnyel.

– Tényleg sajnálom – mondta. – Többször nem fordul elő. Tehát a hirkániai ág: hallottál róla?

Soha nem hallottam a hirkániai ágról.

– Felteszem, akkor tényleg nem tudsz semmit – mondta a nő –, ezért meglep majd, amit elmesélek.

Kinyitotta a táskáját, és kihúzott egy barna borítékot, majd az asztalon át felém csúsztatta.

– Angliába kell menned – folytatta. – Még ma.

– Tessék?! – kérdeztem.

– Minden ki van fizetve – tette hozzá. – Ott van a borítékban. Csak első osztályú jegyet kaptunk. Gondoltam, nem bánod.

– Viccelsz? – Nem úgy festett, mint aki csak meg akar tréfálni. – Ki vagy te? És mi az a hirkániai ág?

Meg se hallotta a kérdéseimet.

– Egy Simon Stoddard nevű férfi megy eléd a reptérre, és elvisz egy közép-angliai birtokra. Eddig világos?

– Hát hogyne – mondtam. – Repüljek át a világ túlfelére, hogy valaki, akit nem ismerek, elvigyen egy helyre, amiről sosem hallottam. És aztán?

– Ott találkozol a griffel – felelte. – Beteg. És te segítesz rajta.

– Egy griff – ismételtem. – A drótszőrű vadászkutyára gondolsz? A brüsszeli griffonra? Ugye tudod, hogy nem vagyok állatorvos? És még csak tizenöt éves vagyok!

– Tudom – mondta –, és nem, nem kutyáról van szó.

Kerestem az arcán a jeleit annak, hogy ez valami szándékos ugratás, de csak egy félmosolyt villantott felém, mintha az arcára merevedett volna. Végül fogtam a borítékot, és kinyitottam. Egy repülőjegyet láttam benne – első osztályút, ahogy ígérte – és egy halom nyalókaszínű angol bankjegyet. Az egész nagyon valószerűnek tűnt.

– Egy griff – ismételtem. – Mihez kezdjek én egy griffel?

– Találkozz vele, vizsgáld meg, mondj valamit! – közölte. – Ennyi. Aztán jöhetsz vissza.

– Mondjak valamit?!

– Majd megérted – mondta.

– Ki vagy te? És mi ez az egész? – kérdeztem.

Levette a szemüvegét, és a szárait behajtva az asztalra tette.

– Ez – mondta – munka.

– Miért higgyek neked? – kérdeztem. – Miért higgyek el ebből az egészből egy szót is?

– Mert ha bízol bennem, talán segíthetek kideríteni, ki ölte meg az apádat.

Előbb még játékos arckifejezése most komolyra váltott.

– Nem tudom, ki tette – válaszolt a kérdésre, amit csak az arcom tükrözhetett. – De tudni szeretném. Segíteni akarok. Mind segíteni akarunk.

– Ki az a mi?

A kezét az asztalra tapasztva előrehajolt.

– Apád említette valaha Ithakát?

– Ithakát?

– Tudom, milyen nehéz ez. Azt is, hogy tele vagy kérdésekkel. De most jobb ez így. Majd beszélünk, ha visszajöttél.

– Ki mondta, hogy elmegyek? Itt az állatkórház. Iskolába kell járnom.

– Persze hogy elmész – mondta. Indulásra készen felpattant, ha nincs a szűk hely, a mozdulat drámai lett volna. A boríték felé biccentett, a tartalma legyezőszerűen szétterült az asztalon.

– Ott van minden, ha meggondolod magad.

Azzal megfordult, és kisétált az ajtón.

Technikai értelemben még tényleg ott volt nekem az állatkórház. De szinte biztosra vettem, hogy csak hónapok kérdése, és nem lesz munkánk. Amikor átnéztem a könyvelést, azon csodálkoztam, hogyan működtünk eddig. Még Dominik is, aki pedig állhatatos meggyőződéssel vezette az irodát az utóbbi két évben, kezdett egy öreg menhelyi kutyára emlékeztetni, aki végképp feladta a reményt, hogy valaha is bárki magához veszi.

Na és az iskola, igen. Apa halála óta be sem tettem oda a lábam. Nem vágytam vissza. Nem hiányzott, hogy az egész osztályom bámuljon, és mindenki azt találgassa, hogy mit is mondhatna.

Végül mégis összeszedegettem mindazt, amit a nő otthagyott, és visszagyömöszöltem a borítékba. Könnyebbnek tűnt józanul viselkedni, ha nincs előttem egy halom pénz és egy első osztályú repülőjegy a semmibe. Felálltam, és visszaballagtam a fogadópulthoz.

A falon apám portréja lógott. Dr. Paulson akasztotta fel apa halála után, de előbb megkérdezte, van-e kifogásom. Ugyanez a fotó szerepelt mindenhol – a honlapján és minden brosúrában, amit a gyógyszercégek ingyen kinyomtattak nekünk. Milliószor láttam. Fehér zakót viselt, alatta világoskék, legombolt nyakú inget. Az arca keskeny, hosszúkás, a bőre gesztenyeszínű. Komolyan nézett, ahogyan az emberek a száz évvel ezelőtti képeken, mert akkor fényképezték őket először. A szemöldökét összevonta, az ajkát szorosan összepréselte, sűrű, fekete haját kisimította az arcából, a sötét, csillogó szempár tekintetét hosszú, finom pillák lágyították. Jamsheed Dastani – a művelt és bölcs férfi, együttérző ember, olyasvalaki, akire rábízhatod a kedvenc állatodat.

Meggyőző illúzió volt. Ha viszont valaki alaposabban szemügyre vette, a szempár megtörte az összképet. Komor, aggodalmas tekintete egy elveszett léleké. A fotó titka – amit csak akkor fedezett fel az ember, ha tényleg egymilliószor tanulmányozta, mint én – az volt, hogy apám nem nézett a kamerába. Az arca jobbra billent, a szemvonal elég közel ahhoz, hogy szinte mindenkit átverjen. De közben valahová messzire nézett, és olyan szomorúan, ahogyan élőben is.

Most újra megnéztem a képet. Valamiért vonzotta a tekintetemet, mintha apám éppen a torkát köszörülné, és mondani akarna valamit. Aztán mégsem. Kinézett a keretből, el mellettem, olyan távoli dolgok felé, amelyekről sosem beszélt.

Persze hogy hihetetlen könnyelműség elrepülni egy másik országba, valami rejtélyes helyre, hogy orvosi ellátást adjak, holott nem képeztek ki erre, egy lénynek, aki nincs is. Gondolkodó ember sosem szánná rá magát egy ilyen veszedelmes és ostoba lépésre.

Addig néztem apám fotóját, amíg már nem bírtam tovább. Ő az oka. Mindennek. Ez az egész állatkórház, ami csak úgy nyeli a pénzt és az időt, neki köszönhető, és most jogilag én felelek érte: az ő hibájából. Ez a furcsa nő és a lehetetlen kérései: ennek is ő az oka. Annak a ténynek is, hogy egyáltalán fontolóra vettem a kérést.

Ő az oka, hogy egy délután valaki csak úgy meggyilkolta a saját otthonában.

Visszasétáltam az 1-es vizsgálóba, ahol dr. Paulson éppen végzett a betegével. Halkan kopogtam, majd résnyire nyitottam az ajtót.

– Valami baj van? – kérdezte dr. Paulson.

Mindig is kedveltem ezt az asszonyt. Nyers volt, de valahogy mégis együttérző. Ő volt a mi madárszakértőnk, aki minden állatot szeretett, de azért a madarakat a legjobban. A két törpepapagáját Trisztánnak és Izoldának nevezte, az afrikai szürke- vagy más néven jákópapagája a Hemingway névre hallgatott, és valahányszor dr. Paulson behozta az irodába, mániákus lelkesedéssel T. S. Eliotot és Emily Dickinsont szavalt. Az asztalán hevert a Sibley madárkalauza, a falán pedig bekeretezve két nyomat Audubontól, az Amerika madaraiból. Ő maga is egy madárra emlékeztetett néha – valamilyen csendes, türelmes és pedáns madárra, mondjuk, egy gémre. Magas volt, karcsú és komoly, de nem emiatt. Inkább a csendtől, ami némely ragadozó madár sajátja, aki csak úgy beledermed a tájba. Abban a pillanatban ilyennek láttam. Éberen, kiegyensúlyozottan várta az információt.

– Azt hiszem, hazamegyek, dr. P. – közöltem.

Ennyi, hazamegyek, és racionálisan végiggondolok mindent, aztán belátom, milyen könnyelmű és felelőtlen dolog felülni egy Angliába tartó repülőgépre, anélkül, hogy tudnám, ki vagy mi vár ott rám.

– Biztosan elboldogulunk itt – mondta dr. P. – Minden rendben?

– Persze – hazudtam. – Minden. Csak pihennem kell egy kicsit.

És felhagynom a lázálmokkal, hogy átrepülök a fél világon.

– Vigyáznod kell magadra – mondta dr. Paulson.

– Lehet, hogy kiveszek néhány napot.

Hogy mi?! Ezt tényleg én mondtam?

– Hogyne! – felelte. – Amennyire csak szükséged van.

– Köszönöm, dr. P. – feleltem.

Furcsa képet vághattam. Túl nagy erőfeszítést igényelt volna, hogy normálisan fessek.

– Marjan – kérdezte –, biztosan jól vagy?

– Jól – mondtam –, egészen jól.

A hangom valószínűleg nem erről árulkodott.

– Ha beszélgetni akarnál – mondta –, itt vagyok.

Rajta azt láttam, hogy szívesen beszélgetne, ettől nekem még kevésbé volt kedvem hozzá. Egyáltalán nem akartam hallani, hogy valaki más az apám haláláról beszél.

– Köszönöm – feleltem. – Megvagyok.

Mielőtt bármit hozzáfűzhetett volna, kihátráltam, és becsuktam magam mögött az ajtót. Még egyszer megálltam apa fotója előtt, és megpróbáltam úgy helyezkedni, hogy a szemembe nézzen. De bármerre billentettem vagy hajtottam a fejem, mindig elnézett mellettem.

– Ha meghalok – mondtam a képnek –, annak is te leszel az oka.

*

Hazamentem, tehát ebben legalább nem hazudtam.

Az otthonom egy ötvenéves stukkós ház volt North Berkeley lapos részén. Az utcáról csak az egyszerű, szürke fal látszott, két ablak, a lebetonozott tornác és az ajtó, pont egy telefonpóznára szerelt lámpa és egy juharfa alatt, ami a járdalapok közti földdarabkából nőtt ki. Apa Civicje a felhajtón állt, a szélvédőn összegyűlt levelek. Mióta meghalt, senki nem indította be.

Éppen a tornácra vittem fel a biciklimet, amikor valaki a nevemet kiáltotta a hátam mögül.

– Marjan, hogy vagy, drágaságom? – érdeklődött egy gondoskodó, meleg hang.

A közvetlen szomszédom, egy Francesca Wix nevű fontoskodó hölgy volt a hivatalosan kinevezett gyámom. A nagyapjától örökölt vén házikóban lakott, egy sereg váltakozó, befogadott kutyával, akiket apám látott el ingyen, hozzá egy egész évben termő gyümölcsössel, veteményessel és érzelmes románcok jelentős gyűjteményével. Olyan nyolc centivel lehetett alacsonyabb nálam, de a csendes tiltakozás évei alatt megkeményedett hangja ellensúlyozta a különbséget. Vastag, afrikai mintás, tarka poncsókat viselt, nagy, kerek szemüvege mögött a szeme mintha örömében ki akarna ugrani a gödréből. Amikor nem telebankolt vagy gyártott tiltakozó transzparenseket, Francesca egy anarchista könyveket áruló boltban dolgozott. Én sosem jártam ott, de gyakran eltűnődtem, van-e romantikusregény-szekciójuk is.

Önként vállalkozott rá, hogy a gyámom legyen, részben mert úgy érezte, az éveken át tartó ingyenes állatorvosi kezelésért tartozik ennyivel apámnak, másrészt az a fajta ember volt, aki önként jelentkezik dolgokra. Aznap, amikor a bíróság jóváhagyta a kérelmet, empanadát és mexikói Coca-Colát hozott, és lefektette a szabályokat.

– A gyász furcsa dolog – mondta. – Tedd, amit kell! Nem szükséges, hogy elmondd, vagy engedélyt kérj. De – és itt szünetet tartott, letörölt egy morzsát az arcáról, és elkomolyodott – semmi drog!

Általában teljesen lekötötték a kutyái, a növényei és az anarchia, ezért nemigen ért rá gyámkodni fölöttem. De aláírt minden szükséges dokumentumot, és néha valamilyen ételt tett a küszöbömre. Ezenkívül kimaradt az életemből, illetve valahányszor látott, megbizonyosodott róla, jól vagyok-e, és ugye nem drogozom.

– Jól vagyok – feleltem.

– Korán jöttél – tolta fel a szemüvegét a rövidre nyírt, göndör hajára.

– Fáradt vagyok. – Hát igen. Fáradt. Egészen biztosan nem készülök semmi hihetetlen ostobaságra.

– Szükséged van valamire?

Megvontam a vállam, és megráztam a fejem. Sok dologra lett volna szükségem, de nem Francesca Wixtől. Kényszeredett mosollyal intettem, és Francescát a lépcső alján hagyva bevittem a biciklit a házba.

A házam belseje éppen olyan sivár, mint a külseje. A kis konyhában egy megfáradt vén elektromos tűzhely és egy zajos hűtőszekrény, ami nyilván sértette volna a párizsi egyezményt; a lakószobát alig laktuk; a sötét emeleten két hálószoba, egy fürdő és egy pluszszoba, bedobozolt holmikkal, amiket sosem használtunk.

Csak egy lány, aki korán hazajött. Hogy éppen kiürítettem, majd újra megpakoltam a hátizsákomat – ruhákkal, piperecikkekkel, (a sosem használt) útlevelemmel –, nem jelent semmit. Nincs itt semmi látnivaló.

Apámra a hálószobájában találtak. Valaki hívta a 911-et, aztán letette a telefont. A bejárati ajtót nyitva hagyták. A rá következő nap az egész házat szalagokkal kerítették körbe, detektívek jöttek-mentek, bizonyítékokat kerestek és osztályoztak. Aztán összepakoltak, átnyújtottak nekem egy leltárt arról, amit elvittek, becsukták apám hálószobájának az ajtaját, és elhúztak. Azóta nem nyitottam ki azt az ajtót.

Most megálltam a szobája előtt. Abban a pillanatban úgy éreztem, az ajtó mögött rejtőzik apám egész élete. Zárt. Csendes. Tele sötét és talán kellemetlen titkokkal, amiket eddig sikerült elkerülnöm.

Azt akartam, hogy örökre zárva maradjon az ajtó. Ugyanakkor legszívesebben berúgtam volna.

A fülem csengett, a szívem dübörgött. A lábam mozdulni akart. Úgy éreztem, az egész testem csak úgy vibrál, kérdések, sóvár éhség feszítik. Egyik kezemben a hátizsák, másikban a repülőjegy. Mi a fenét csinálok?

*

A következő néhány órában semmi nem emlékeztetett a valóságra.

Kezdve a reptérre vezető úttal – egy kisbusz hátuljában ültem, döbbenten és hitetlenkedve, hogy ó, mit is művelek –, odáig, hogy a légitársaság valóban elfogadta a darab átnyújtott papírt, ráadásul első osztályú jegynek, úgy éreztem, mintha egyre beljebb és beljebb hatolnék valami lassan bontakozó lázálomba, míg végül valóban ott ültem a repülőgépen, láttam, ahogy csukódnak az ajtók, és a világ, amiről azt hittem, ismerem, elúszott az ablakon túl.

Nem tudtam, hová megyek, és mit várnak tőlem, amikor odaérek. Nem tudtam, mire készüljek – egyáltalán segít-e, ha bármire készülök. Amikor visszagondoltam a nővel folytatott beszélgetésemre, azt kívántam, bár tettem volna föl több kérdést, vagy kérdeztem volna újra és újra ugyanazt, amíg csak nem válaszol. Egy griff? Tényleg ezt mondta volna? Vagy rosszul hallottam? És miért pont én? Mi hasznomat vehetné bárki, de főleg egy griffmadár?

A fentieknél még sokkal többet kérdeztem volna apámtól. Minden áldott nap, folyton-folyvást ott sisteregtek, suttogtak a fülemben, a fejemben, a szívemben a kérdések. De csak mérgesítettek, és a düh kimerített. Ha meg sem próbálom, hogy válaszokat találjak, talán életem végéig ott sisteregnek, suttognak majd. És talán örökre dühös maradok.

Valahol a Hudson-öböl fölött a kimerültség legyőzte a dühöt és idegenséget, elaludtam, és egy történetről álmodtam, amit apám kis koromban mesélt nekem.

3. FEJEZET

A SHIRDAL TOLLA

Egyszer volt, hol nem volt.

Az ősi Szküthia hatalmas sztyeppéin, az évnek abban a szakában, amikor kiszárad a fű, és a szél üvöltve száguld a pusztákon, egy fiatal pásztor az egyik kiszögellő szikla alatt furcsa állatra bukkant, szánalmas állapotban.

Az ifjú sosem látott semmi hozzá foghatót. Sötét macskatestéhez egy ragadozó csőre, karma, szárnya tartozott. Alig pihegett, reszketett a hidegtől. A bordái majd kibökték a bőrét. Ha a fiú nem talál rá akkor, biztosan elpusztul. De ő fölemelte, takaróba csavarta, és táborhelyének lobogó tüze mellé tette.

Az ifjú egy szegény nomád törzs tagja volt. Kis birkanyájat terelgettek, a gyapjukból szőnyeget szőttek, amit aztán délre vittek, hogy a kereskedőkaravánoknak eladják. Sem a farkasok, sem az időjárás nem könyörült rajtuk. Nehezen éltek, folyamatos nélkülözés közepette. Aligha engedhették meg maguknak, hogy még egy éhes szájat etessenek, ezért amikor megjelent az apró lénnyel a tűznél, az öregek azt mondták neki, sorsára kell hagynia.

Az ifjú azonban nem hallgatott rájuk. A saját ételét adta neki, és a családi sátra szőnyegén készített számára alvóhelyet.

A harmadik napon a lény eléggé erőre kapott ahhoz, hogy kiterjessze a szárnyát, és elrepüljön. Az éhségtől elgyengült ifjú nem bírta megállítani, fölrepült, és eltűnt az égbolton, csak egy tollat hagyva maga után.

Ezután az ifjú mindennap az eget bámulta, hátha a lény felbukkan, de mindennap újabb csalódás érte. Az évszak újra változott, a föld megfagyott, a törzsnek a melegebb déli tájak felé kellett indulnia. Az ifjú elszomorodott, hogy soha többé nem láthatja az apró lényt.

Kemény tél jött abban az évben. A távoli kereskedőkaravánokból sem volt sok, a szőnyegek sosem hoztak eleget. A folyókban és patakokban alig csörgedezett víz. A birkák alig találtak legelnivalót, az emberek élelmet.

De egy napon az ifjú ismerős alakot látott az égbolton, és követni kezdte. Hamarosan csobogó forráshoz ért, körülötte zöld oázis. Az ifjúnak és a törzsnek így a zord évszak végéig jutott víz, a birkáknak fű, és ha a kereskedés lassan ment is, kényelmesen megéltek.

Amikor újra változott az évszak, a törzs északra tartott, a magasabban fekvő sztyeppék felé. A birkák jól meghíztak a dús füvön. Egy éjjel azonban rájuk törtek a farkasok, és elragadtak tíz állatot.

A következő éjszakán a törzs férfiai és ifjai őrt álltak, a sötétséget fürkészték a ragadozók után. A farkasok azonban nem jöttek. Az éjszaka mélyén egyszer csak valami szörnyű hangot hallottak. Reggelre kelve öt széttépett farkast találtak a közelben. Ezután egyetlen farkas sem zaklatta a nyájukat.

Később aztán a zord évszakban megint kifogytak az élelemből. Mivel a farkasok sok állatot elragadtak, nem vághattak le még egyet. Csapdát állítottak ugyan nyulaknak és vadmadaraknak, de a csapdák üresen tátongtak. Az elkeseredett pásztorok vadászokat küldtek ki a sztyeppékre, de ők is üres kézzel tértek vissza.

Rettegtek a hamarosan esedékes délre vándorlástól. Élelem nélkül biztosan többen éhen halnak az úton. Ha viszont ott maradnak, ahol vannak, a tél nem lesz könyörületesebb. Nem volt más választásuk, el kellett jutniuk a déli legelőkre.

Az indulás előestéjén hatalmas szárnysuhogásra riadtak.

Kétség sem fért hozzá, hogy az égből aláereszkedő lény egy griffmadár – vagy shirdal, azaz oroszlán-sas, ahogyan a perzsák nevezték. Mindegyik karmában egy-egy frissen leölt antilop. A griff leereszkedett a nomád tábor közepén, és ajándékát egykori megmentője lába elé helyezte.

A pásztorok átvészelték a telet, aztán még további sok telet. Az ifjúból törzsfőnök lett, és az életük ugyan az ő vezetésével sem lett könnyű, de talán egy kicsit kevésbé nehéz. Múltak az évszakok, eljött az idő, hogy a következő törzsfőnek adja át a vezetést – a shirdal tollával együtt. Aztán ez a törzsfő is továbbadta a következőnek, aztán az újabbnak, és így tovább, mire végül már senki nem emlékezett, hogy a toll sasé, keselyűé, netán egy griffmadáré, és az ifjú meséje igaz történet-e, vagy csak a tűz körül mesélték hosszú éjszakákon. A pásztorok lassan megértették, hogy bizonyos dolgok lehetnek egyszerre igazak és nem igazak, a történet maga is fonál a világ lassan lábuk alá simuló szőttesében. Őrizték hát a tollat és a mesét, mindkettőt tovább- és továbbadva a következő generációknak.

A szőnyegeik mintájában mindig feltűnt a shirdal tolla, mindig a széleken, hogy csak a legélesebb tekintet lássa.

4. FEJEZET

KIPLING

Szürke reggel fogadott a londoni Heathrow reptéren, alacsonyan ülő, lapos felhőkkel. Szorosabbra húztam magamon a dzsekimet a szeptemberi hűvösségben, és vacogva indultam az útlevélellenőrzéshez, ahol szánalmas erőlködésem ellenére, hogy az utam célját magyarázzam (Griffon nevű barátaimat látogatom), lepecsételve visszakaptam az útlevelemet.

Az érkezési csarnokban tülekedő tömeg, mindenki sietett: a család üdvözlésére, taxihoz, vonathoz, buszhoz. Mint egy hömpölygő folyó, aminek rögtön a legmélyebb szakaszába léptem. A szívverésem felgyorsult. Mit keresek én itt? Lehetetlennek tűnt, hogy egy óceán és egy kontinens választ el mindentől, amit ismerek. Bármi történne velem, senki nem szerezne róla tudomást. Akár örökre eltűnhetek, itt aztán senki nem keresne.

Visszanéztem a mögöttem csukódó biztonsági ajtóra, és azon gondolkoztam, hogy préselhetném rajta újra keresztül magam, visszafelé, vissza a gépre, vissza az otthonomba.

– Biztosan maga Marjan.

A férfi annyi idős lehetett, mint az apám. Finom vonások, karcsú test, ragyogó kék szempár, a bőre olyan halvány, hogy a gyertyafényen kívül minden más megperzselné. Tweedzakója és bő nadrágja ódivatúnak tűnt volna, ha nem lett volna olyan jól szabott.

Haboztam. Mi lenne, ha hazudnék? Nem, dehogy vagyok Marjan! Tévedés az egész, nem értek én semmihez.

Elveszettnek és magányosnak éreztem magamat, mégis észrevettem valamit a pillantásában: aggodalom ült keskeny arcának ráncaiban. Ugyanaz az aggodalom, amit apám arcán láttam mindig, amikor búcsúzott tőlem. És valamiért úgy gondoltam, hogy bízhatok az előttem álló férfiban. Segítségre van szüksége, és azt hiszi, hogy én képes vagyok ezt megadni.

Hirtelen a csend falai, amelyekkel apám az életét körülvette, vékonyabbnak tetszettek, mint valaha. Szinte hallottam, ahogy a titkokkal telt évek a fény felé kúsznak. Tudnom kellett. Tudnom kellett, hogy mit jelent ez az egész.

– Én vagyok Marjan – feleltem.

– Az én nevem Simon Stoddard – mondta a férfi. – Nagyon örülök, hogy itt van.

*

Odakint fekete Mercedes állt. A sofőr kiszállt, nyitotta az ajtót, és várt.

Az ösztönöm megint figyelmeztetett. Idegen autó, idegen férfiak, idegen ország, és mindez egy idegen nő idegen borítékja miatt – olyan hirtelen torpantam meg, hogy Simon majdnem fölbukott bennem.

– Sajnálom – mondtam neki. – De nem ismerem magát. A sofőrt sem. Azt sem tudom, hova megyünk. Csak…

Simon olyan zavartan bámult rám, hogy kezdtem rosszul érezni magam miatta.

– Ó, istenem! – mondta. – Ez így nem helyes, ugye? Elküldöm a sofőrt. Leintünk inkább egy taxit, és aztán megvárja magát, vár, ameddig kell. Így jobb lesz?

Elküldte a sofőrt, és leintett egy fekete taxit. Aztán mutatta, hogy szálljak be én előbb, majd mellém csusszant. A taxiban az üvegfalon át beszélhettünk a vezetővel, egy gomb segítségével. Simon megadta a címet, és mihelyt elindultunk, udvariasan kikapcsolta a hangszórót.

– Úgy látom, nem sok mindent mondtak el magának – kezdte megnyugtató hangon. Közben rákanyarodtunk az észak felé tartó sima, egyenes főútvonalra. Amint London szélső házai eltűntek, Simon belekezdett a történetébe.

A griff háromszáz éve élt a családjukkal. Simon őse, egy Aloysius Stoddard nevű kereskedelmi tengerész talált rá és mentette ki egy elhagyott fészekből Aleppó városa közelében, az ottomán uralom alatti Szíriában – még fióka lehetett.

– És nagyon csenevész – tette hozzá Simon.

Attól fogva minden Stoddard sarj gyerekkorához hozzátartozott a griff gyengéd jelenléte. A szerény származású Aloysiust végül maga az angol király ütötte lovaggá. A családi vagyon kitartó, tiszteletre méltó tempóban növekedett. A leszármazottak mind szép, okos és együttérző emberek.

Lekanyarodtunk a főútvonalról egy keskenyebb útra. Zöld sövény szegélyezte mindkét oldalon. Távolabb a zöld lejtőket birkák pöttyözték. Mindenütt kőfalak jelezték a nyilván több száz éve meghúzott birtokhatárokat. Az útról tanya- és udvarházak látszottak. Lovak imbolyogtak a sáros legelőkön.

Vajon apám is ezt látta? Ő is idegen autók hátsó ülésén utazott, és figyelte az elsuhanó idegen tájat? Egy másodpercre közelebb éreztem magamhoz, amint az ablakon túli táj változott. Ha nem hal meg, most ő ülne a helyemen. Ahogy odaképzeltem az autóba, váratlanul a harag hulláma öntött el. Ha ő ülne itt, én maradhattam volna békében otthon, egyedül, naponta háromszor elmajszolhatnám a mogyoróvajas szendvicsemet, és mindenki előtt eljátszhatnám, hogy minden a legnagyobb rendben van.

Simonra néztem, aki maga is kibámult az ablakon.

– Hogyan találtak rám? – kérdeztem.

– A régi jól bevált módon – felelte. – Ha Kipling beteg, egy bizonyos zászlót vonunk fel a ház fölé.

– Kiplingnek hívják a griffet?

Simon bólintott.

– Jó, felvonják a zászlót, és akkor mi van?

Úgy nézett rám, mintha viccelnék.

– Mi lenne? Akkor jön maga – mondta. – Néhány üzenet átmegy. Közvetítőkkel. Neveket természetesen nem mondunk. Én sem tudom, ki intézi. Nem is akarom tudni. Nekem Kipling a fontos.

– Nem tudom, hogy mit várnak tőlem – mondtam.

– Kipling nincs jól – felelte Simon. – Tisztában vagyok vele, hogy még nincs nagy tapasztalata, de abból, amit tudok, úgy sejtem, mégis segíthet.

Bekapcsolta a hangszórót, de csak annyit mondott:

– Itt forduljon balra!

Még keskenyebb útra tértünk rá, nyírfák összeérő lombkoronája alatt vezetett. Éreztem, ahogy a kerekek alatt csikorog az út.

– Itt kezdődik a birtok – mondta Simon.

Az út egy újabb kanyart vett, aztán átkeltünk egy fodrozódó patak fölött átívelő fahidacskán. Az erdő sűrűbbnek látszott erre. A patak melletti aljnövényzetben páfrányok és szederbokrok, fölöttük az út mindkét oldalán a karcsú nyírek. A levegőben ősz- és esőillat terjengett.

– Ez az egész a maguké? – kérdeztem.

– Nagyjából száz hold erdő – mondta Simon. – Régen rókára és fürjre vadásztak itt. De mi már nem vadászunk, csak Kipling, ő azt csinál, amit akar.

A dús lombok most szétváltak, hogy egy barna homokkőből épült oromzatos udvarházat fedjenek fel, nagyobbat, mint amit valaha láttam, a falakat befutotta a vadszőlő, egyik oldalán gondozott kert, másikon egy jókora tó, zöld vízililiom-szigetekkel. A sofőr a főbejárat előtt állt meg, ahonnan egy hatalmas, lakkozott tölgyajtó nyílott, a közepén óriási rézkopogtatóval.

– Maga… itt él? – kérdeztem Simont, és kissé megborzongtam a szürke délután hűvösében.

Simon kuncogott.

– Néha én is azt érzem, amit maga most. Hogy nagyon-nagyon szerencsések vagyunk.

Felmászott a lépcsőn, mindkét kezével megfogta és elcsavarta az ajtógombot. Nehéz retesz csusszant, puffanó hangot adva. Simon kitárta az ajtót, és intett, hogy lépjek be.

Egy hosszúkás hall végéből nyílott a Stoddard-udvarház nagyterme, meleg fénye, mint a hívogató barlangi tűz. A falak mahagónival borítva, itt-ott kellemes sárga gyertyatartók, tejüveggel ernyőzve. A nagyterem egész hosszában krémszínű és burgundi vörös kasmírszőnyeg. Az egyik falat nagy ablakok csíkozták, hogy beeresszék a gyenge nappali fényt. Az ellenkező oldalon a durva kőből rakott kandallót családi fotók keretezték, több generációra visszamenőleg. A kandallóban sistergő, pattogó tűz.

A terem közepén a griffmadár.

– Kipling! – szólalt meg Simon a pislogó félhomályban. – Köszönnél?

Kipling hatalmas szárnyai félig eltakarták a testét. Hátsó combját egészen a bordájáig húzta, a mancsa, mint egy oroszláné, a szőre ugyanaz a porlepte árnyalat. Mellső lábán kecses karmok, behajlítva. Simon közeledtére egy egészen kicsit elemelkedett a padlóról. Aztán csettintett a csőrével, majd tollas fejét gyengéden Simon előrenyújtott kezéhez dörgölte. Macskafélékre jellemző farkával a szőnyeggel borított padlót ütögette. Simon mellétérdelt, és valamit súgott a tollas fejének. Aztán megvakargatta, majd fölállt.

– Dastani kisasszony – mondta –, bemutatom Kiplinget.

Egy másodpercre egészen becsukódott az agyam. Nem ijedtem meg. Nem csodálkoztam. Mintha nem is léteztem volna. Egyetlen gondolat töltött be, és minden mást kiszorított.

A griffek léteznek.

Lassan újraépítettem a fejemben a világot. Még mindig Marjan Dastani a nevem. Középiskolába járok. A barátaim még mindig Carrie Finch és Grace Yee. Apám még mindig halott, és én Angliában vagyok. Minden ugyanaz, éppen csak léteznek griffmadarak.

És láthatólag ezt az egyet itt nekem kellene megvizsgálnom.

Kipling szeme résnyire szűkült. A szárnyát nyitotta, majdnem teljes szélességében betöltötte a szobát. Látható erőfeszítéssel végül fölállt. A tollas fején saséhoz hasonló csőr, csodás oroszlánsörénye a lapockájáig ért. Karmával a szőnyeget markolta, belevájt a bonyolult mintába. Ki tudja, talán ez a szőnyeg is shirdalokat rejt.

Ezek a karmok könnyedén széttéphettek volna. Nem volt hova futni. Kipling kénye-kedvére bízott a sors. Ezért gondolkodás nélkül azt tettem, amit apám, valahányszor ismeretlen állathoz közelített. Kinyújtottam a két üres tenyeremet, hogy lássa, nem rejtegetek semmit, és lehajtottam a fejemet, hogy érezhesse, ő a domináns kettőnk közül.

Egy perc múlva közönyösen szaglászott a csőrével. Aztán mintha belül összeomlott volna. A szeme becsukódott, a mellkasa kidülledt, a nyakát behúzta, a szárnya is visszahúzódott. Mintha az egész lénye egyetlen szoros labdaccsá gyűrődne, öklendező köhögés szakadt ki belőle, belerázkódtak a bordái, a tüdeje mélyén is visszhangot vert a hang. Csapdosott a szárnyával, hol a padlónak, hol a mennyezetnek ütközött. A melle zihált. Az egész teste eltorzult és remegett.

Amikor a roham véget ért, Kipling alig állt a lábán. Nem bírta el a saját súlyát, a padlóra huppant, és kimerülten elnyúlt.

És egyszerre nem a lehetetlen lényt láttam benne. Csak egy pontosan olyan állatot, mint amilyen a többi a kórházunkban. Egy segítségre szoruló lényt.

Lassan, lépésről lépésre közelítettem meg. Kipling fáradtan, félszívvel követte a mozgásomat. Megcsapott az arapapagájokéra emlékeztető csapzott toll szaga, de az övébe fából fakadó nedv, zöld tűlevél illata keveredett, és még valami erősebb, intenzívebb szag, amit nem tudtam hova tenni.

Hátranéztem Simonra. Az arcán aggodalmat láttam. Felismertem a pillanatot. Most kell megszólalnom. Odaképzeltem apám magabiztos, megnyugtató alakját, amint okosakat mond, vagy csak okosakat kérdez.

De mit mondjak én? Fogalmam sincs, hogyan működik egy griff. Én nem vagyok az apám. De még állatorvos sem. Nem kellett volna idejönnöm.

Kipling is szkeptikusnak látszott. Unott belenyugvással figyelt, miközben egy újabb, kisebb köhögés rázta meg a mellkasát. Furcsa, de a kételyei megnyugtattak. Simon eredményt és válaszokat várt tőlem, de Kipling semmit. Ezért neki nem is okozhatok csalódást.

Közelről észrevettem, hogy helyenként kihullott a tolla. És a szőre is foltokban kikopott, mint egy régi szőnyeg. A tekintete homályos, a szemzug csipás. Kinyújtottam a kezem, és megsimítottam a nyakán a tollat, a finom alakzatokat követtem egészen a marjáig, ahol szőrré változtak.

Először az ujjam hegye bizsergett tőle. Ahogy a televízió elektromos statikáját éreznénk, ha érezni lehetne. Mint a villám, csapott a karomba. Aztán felpumpálta a mellkasomat, és a testem minden részébe sugárzott, amíg mást sem éreztem, csak ezt. Egyre erősebben. A fülemben dübörgött a vér. Csak álltam földbe gyökerezett lábbal. Ha akartam volna, se tudtam volna megmoccanni.

Aztán, mint amikor egy buborék kipukkan, a bizsergető érzés elmúlt. A helyébe egy sereg más érzés lépett, mind egyszerre. Próbáltam felfogni, mi ez. Először is ádáz, makacs akaraterő, mintha erőszakos szélnek feszülnék. Melankolikus vágy, amivel az eget kerestem volna az egyik ablakon túl. Keserű, céltalan frusztráció, mintha az egész világ túl sok zökkenőt és sarkot tartogatna, és alig maradna benne elegendő nyílt tér.

De a legerősebb a fájdalom volt.

A tüdőmben, a hasamban, minden egyes szívverésemben. Valami sűrű, fojtogató dolog nyomódott a bordáimnak és tekeredett a gerincemre. Rozsdás íz égette a számat. Reménytelenül gyengének éreztem magam, túl gyengének, hogy küzdjek. Minden érzés, hang, lélegzet, érintés fájdalommal járt.

Visszahúztam a kezem, és elenyészett az összes érzés. Egy pillanatig egy fényes, közeli – túl fényes, túl közeli – szobában voltam, minden nyugodt volt, és minden összetört.

Aztán nem éreztem semmit, és a világ tótágast állt.

Simon kapott el, és mielőtt a földre zuhantam volna, finoman a padlóra eresztett. Gyengéd kezek egy pohár vizet nyomtak az enyémbe. Barna fürtök alól egy Simonénál sokkal fiatalabb kék szempár figyelt aggodalmasan és gondosan.

– Sebastian! – szólalt meg Simon, valahonnan mögülem, a lebegő űrből. – Te mit keresel itt?

A tekintet a vállam fölé vándorolt, aztán visszatért hozzám.

– Chelsea néni szólt, hogy Kipling beteg – mondta Sebastian.

– Hát persze hogy Chelsea néni – felelte Simon.

– Tényleg beteg?

– Éppen erre próbálunk rájönni.

– Hogy vagy?

Eltartott egy hosszú pillanatig, míg rájöttem, hogy a Sebastian néven megszólaló hang ezúttal hozzám beszél. Megpróbáltam válaszolni, de teljesen kiszáradt a torkom. Túl gyorsan ittam ki a pohár vizet, mintha valami megnyílt üres teret akarnék kitölteni magamban, és fuldokoltam.

– Csak nyugodtan – mondta. Valamit még hozzátett, de akkor már elsötétült előttem a világ.

*

Egy reggel veszekedtünk. Apával. Rosszkedvűen jött haza valahonnan. Gondolom, nem sikerült jól az útja. Tizenhárom éves voltam.

A hideg gofrival kezdődött.

– Undorító! – toltam el a tányért.

– Akkor csináld magad! – felelte, aztán nagyot kortyolt a kávéjából. – Vagy vegyél az én reggelimből!

Előtte feta sajt, retek, kétszersült, jól tudta a várható válaszomat.

– Uh! – mondtam. – Senki nem eszik retket reggelire!

Itt leállhattam volna, de elkapott a gépszíj.

– Miért nem készítesz soha valami emberi kaját? – kérdeztem.

– Ez emberi kaja – felelte. Kis szünet után folytatta: – Ez a te kultúrád is, Marjan.

Amerikai anyám lelkesebben fordult mindig az iráni kultúra felé, mint apám valaha is. Mióta meghalt, apa szinte szóba sem hozta a dolgot. Most sem úgy hangzott, mintha nekem szánná, amit mond. Mintha a fejében egy másik beszélgetést folytatna. Talán azóta, hogy anyám meghalt. Folyamatosan. Többnyire megtartotta magának, de néha kiszaladt egy-egy részlet a száján.

Ilyenkor a hangja kissé elváltozott, és ettől a mellkasomban összefacsarodott valami. Mintha nekem nem kellene jelen lennem. Mintha kihallgatnám a felnőttek kínos beszélgetését, de nincs választásom, erre kényszerítenek. Ettől aztán mindig dühös lettem.

– Az én kultúrám a gofri – mondtam. – Jól megsütve. Nem hidegen. És az – biccentettem a reggelije felé – aligha a te kultúrád, Jim!

Apám nem mérgelődött. Nem kiabált, nem veszítette el a fejét. Csak éles, jeges, kongó lett a hangja, egy bőr alá fecskendezett injekció ferde végű tűje, amint a véna után tapogat. Fájt, és ugyanakkor meg is sajnáltam apámat. Amikor ilyen lett, átláttam rajta, láttam, mennyire össze van törve.

– A világot nem hatják meg az érzéseink, Marjan – mondta.

Tökéletesen, de akcentussal beszélt, a „világ” nála „velág” lett, az „az” „a”-ja megnyúlt.

– Nem tartozik neked semmivel. Legkevésbé magyarázattal.

Aztán a kávéjába bújt, és többet nem szólt. Én újra átsütöttem és elégettem a gofrit. Rémes íze lett, és egész nap mérgelődtem.

Iskola után biciklivel tekertem az állatkórházig, mint mindennap az órák végeztével, akár mérges voltam, akár nem. Ha apám az agyamra is ment, az állatokat szerettem. Amikor odaértem, a váró tele volt, a vizsgálószobák üresek, a rendelőből kaotikus hangok szűrődtek ki.

– Boxer patkánymérget ehetett – mondta az egyik asszisztens, aki egy halom frissen fertőtlenített törölközővel ment el mellettem.

Bezárkóztam apa üres irodájába, hogy leckét írjak. Ő kicsit később lépett be a fehér köpenyében. A haja még bozontosabb, mint máskor, ő maga az átlagosnál is kimerültebb.

– Gyere velem! – mondta.

A folyosón át a hármas vizsgálóba vezetett.

– Lassan nyisd ki! – szólt rám halkan. – És csukd is be mögöttünk az ajtót!

Odabent félhomály. Ugatás hallatszott a vizsgálóasztal felől. Egy pillanat múlva megint. Az asztalon a bokszer, félig csukott szemmel, a nyelve oldalt kilógott a szájából. Csepegett belé az infúzió.

Apa egy széket húzott mellé, óvatosan, hogy ne üssön zajt, aztán leült. Finoman mozgott, és intett, hogy hozzak én is egy széket magamnak.

– Sztrichnin – suttogta, amikor melléültem. Rám nézett, figyelek-e.

– Meghánytattuk. Adtunk neki aktív szenet. Szedáltuk. Szóval – szünetet tartott, tekintete az alvó kutyán –, mi a következő lépés?

Engem vizsgáztatott.

Egy másodpercig gondolkodtam. A sztrichnin kutyáknál erős görcsöket okoz, és halálhoz vezet, ha nem kezelik azonnal. Apám minden lehetőt megtett – amit csak egy megmérgezett kutyáért lehet. Most pedig…

– Most figyeljük – mondtam. – Figyeljük a görcsöt.

– Jó – felelte apám. – És ha jön újabb roham?

Egy pillanatig gondolkoztam.

– Több nyugtató? – mondtam, vagy inkább találgattam.

– Nagyon jó – felelte. – És miért a sötét szoba és a suttogás?

– Mert… – kezdtem bele, remélve, hogy rátalálok a válaszra. Amikor nem sikerült, apa befejezte helyettem.

– Mert az erős fény és hang rohamot okozhat.

– És most… – kérdeztem.

– Időben vagyunk – felelte, és valami megkönnyebbülésfélét hallottam ki a hangjából.

Aztán csak ültünk, hallgattuk a kutya légzését, néztük, ahogy emelkedik és süllyed a mellkasa.

Vau.

Vau.

Vau.

– A világ nem tartozik magyarázattal – szólalt meg apám. – De én igen. Amikor készen állsz rá, megkapod.

*

– Talán csak gyakorlat kell ehhez is.

A nagyteremből folyosó nyílt, arról egy dolgozószoba. A keskeny kanapén feküdtem, lassan visszatért a tudatom, erőm, egyensúlyom. A Sebastian nevű fiú – nagyjából annyi idős lehetett, mint én – az ablaknál állt, zsebre dugott kézzel, és nézte a tájat. Gondolom, ő segített idehozni engem, de túlságosan zavarban voltam ahhoz, hogy megkérdezzem. Simonnak nyomát sem láttam.

– Egyet is értenék – mondtam –, ha legalább sejteném, mi történt.

– Jobban vagy?

– Kicsit. Hova lett Simon?

– Gondolom, épp az iskolámmal beszél. Remélem, kiigazítja a történetemet.

– Simon a te…

– A nagybátyám – felelte. – Bentlakásos iskolába járok, de amikor meghallottam, hogy Kipling beteg, én… nos idejöttem.

Úgy festett, mint akinek hirtelen eszébe jutott valami, átsétált a szobán, és odalépett az asztalhoz, amin egy kancsó víz állt. Teletöltött egy poharat, és átnyújtotta. Ezúttal lassan ittam, és mire kiürült, úgy éreztem, van erőm felülni.

Az idegeim még zsibongtak a meglepetéstől, a sokktól és a fájdalomtól. A fájdalom élessége elmúlt, de a csontjaim üregeiben éreztem a visszhangját. Amikor kezdtem jobban figyelni, ráébredtem, hogy nagyon óvatosan lélegzem, mert tartok a szorító, égető fájdalomtól, amit korábban éreztem.

Sebastian leült velem szemben. Magas volt, kicsit túl magas is a székhez, amire ült. A lába túl hosszú, ezért a térde annyira felnyomódott, hogy a karját nem tudta természetesen rajta pihentetni. Az eredmény egy félperec-forma fölötti szeplős arc és borzas vörös iskolásfrizura. Talán minden keretből kicsit kilógott, de kedvesen csinálta. Csupa könyök és térd, az arc viszont olyan figyelmes, hogy reflektor módjára fordul feléd. Ilyennek láttam Sebastiant először.

– Tulajdonképpen mi történt odabent? – kérdezte. – Ha nem bánod, hogy megkérdezem.

– Nem tudom biztosan – feleltem. Túl nagy butaságnak hangzott ahhoz, hogy hangosan kimondjam.

Éreztem Kiplinget.

Ebben a pillanatban lépett be Simon.

– Ó, hát magához tért – mondta. – És megismerkedett az én csökönyös unokaöcsémmel.

Megrovó pillantást küldött Sebastian felé.

– Újra megtenném – állt fel dacosan Sebastian. – Kiplingért.

– Biztos vagyok benne – válaszolta Simon. – De legközelebb találj ki valami jobb kifogást! A beteg nagymamákról túl sokat lehet kérdezősködni. Vigyáznunk kell, hogy ne vonjuk magunkra a figyelmet.

– Mit mondtál nekik?

– Csak azt, hogy úgy hazudsz, mintha könyvből olvasnád – felelte Simon. – Hogy rossz kölyök vagy, aki holnap visszamegy az iskolába, és hogy az egész családot, beleértve a tökéletesen egészséges nagymamát, megdöbbenti a viselkedésed.

– Holnap? – kérdezte csalódottan Sebastian.

– Légy hálás, hogy nem ma zsuppollak vissza.

Azzal felém fordult, és szigorúról kérő, reménykedő hangra váltott.

– És most Kiplingről. Mondja el!

Mély lélegzetet vettem, és ízlelgettem, hogy nem fáj a tüdőm.

Ezt csinálta apa? Ez lett volna a munkája?

– Nagyon szenved – feleltem.

Simon arca elkeskenyedett. Én pedig próbáltam elképzelni, apám mihez kezdene ezzel a tömérdek fájdalommal. Elképzeltem, ahogy odamegy Kiplinghez, a kezében fecskendő, azt suttogja a griffnek, hogy nem kell félnie, néhány percig még furcsa lesz, de aztán a szenvedés, a rossz, minden eltűnik örökre.

És akkor –

Nem, nem így.

– Fájdalomcsillapítóra van szüksége – mondtam. – Táplálékra. Ha nem eszik, infúzióra kell kötni. Röntgen, MRI, vérkép, székletminta. És aztán kezelni kell, amit találnak.

Laposan tekeregtek belőlem a szavak, mintha angolnák tekergőznének a gyomromban, és a lehető leggyorsabban kellene kiköpnöm őket, nehogy bántsanak. Rá sem néztem Simonra és Sebastianra, míg be nem fejeztem, míg a szőnyegre nem zúdítottam minden sikamlós szótagot. Amikor végül fölpillantottam, félig-meddig undorodó arckifejezésre számítottam.

De megkönnyebbülést láttam, és ettől én is megkönnyebbültem.

– Szóval kezelhető – mondta Simon. – Segíthetünk rajta.

– Jobban lesz – mondtam. Angolnák.

– És tud ebben segíteni? – kérdezte Simon. – Abban, amit… javasol?

– Még csak középiskolás vagyok – feleltem.

Simon elhallgatott egy pillanatra.

– Hát persze – folytatta. – Akkor keresnem kell egy másik orvost.

Elégedetten bólintott.

– Akkor van egy kis dolgom.

Sarkon fordult, és kiment.

Sebastian még ott állt, és nézett rám, aztán követte a nagybátyját. Hallottam a letompított hangjukat a hallból. Nagy erőfeszítéssel feltápászkodtam, és az ajtóhoz lopóztam, hogy halljam, mit beszélnek.

– Hadd maradjak legalább még egy éjszakára – kérte Sebastian. – Hadd legyek vele!

– Pihennie kell – mondta Simon. – Ha jobban lesz, annyi időt tölthetsz vele, amennyit csak akarsz. Akkor talán összehívjuk az egész családot ünnepelni.

– De…

– Nincs de – mondta Simon. – Már így is gyanús a viselkedésed. Beteg nagymama… na de tényleg!

Kilestem. Sebastian lehajtotta a fejét. Mintha indulna, de aztán megtorpant.

– És ha téved? – kérdezte. – Ha Kipling nem lesz jobban?

Angolnák, angolnák, angolnák.

– Ilyesmire gondolnod sem szabad – vágta rá Simon, kissé talán túl gyorsan. – Nagyon erős. Jobban lesz. És közben nem állhat le az élet. Csak akkor van biztonságban, ha mi folytatjuk.

– Sokkal jobban megvédhetnénk, ha nem kellene titokban tartanunk – mondta Sebastian az elkeseredéstől éles hangon.

– Most zaklatott vagy – szólalt meg Simon. – Kipling sokat jelent mindannyiunknak. Gondunk lesz rá, hogy mindent megkapjon.

Sebastian egy pillanatig még a nagybátyjára bámult, aztán a szoba felé indult, ahol engem hagyott. Visszakúsztam a kanapéra, és ledőltem. A szeme még mindig ádázul villogott, amikor belépett, de aztán nagy levegőt vett, megnyugodott, és a székre ült.

– Tudod, ő nem egy házi kedvenc – szólalt meg. – Nem is a miénk. Elmehetne bármikor, de minket választott. Több száz éve bízik bennünk. Szerinted tényleg rendbe jön? – kérdezte.

Nem volt erőm egy újabb kör angolnához, ezért csak tehetetlenül bólintottam, és reméltem, hogy ennyivel beéri.

– És te? – folytatta kis szünet után. – Te jól vagy?

Amikor azokba a kék szemekbe néztem, és csak együttérzést láttam, valami összetört bennem.

Nem sírtam, mikor apa meghalt. A temetésen és azóta sem. Nem ment. De most, itt, ezen az ismeretlen helyen, a semmiből feltört belőlem a szaggató zokogás. Semmi nem állíthatta meg, semmit nem tehettem, csak ültem, sírtam, ostobán éreztem magam, zavart voltam, és végtelenül kicsi. Sirattam apámat, az idegen, szép állatot a szomszéd szobában, az egész igazságtalanságát, a végtelenül visszhangzó miérteket.

– Voltam már jobban – törölgettem a szememet, miután a legrosszabb hullám elült. Sebastian még mindig csak nézett, és meglepetésemre láthatólag nem undorodott a bőgőmasinától, aki lettem.

– Talán jót tenne a friss levegő? – kérdezte végül.

*

Az udvarházat sétányok vették körül. Sebastian átkísért a rózsakerten, aztán a pázsiton, amit egy olyan játékra terveztek, amiről nem is hallottam. Míg sétáltunk, információmorzsákat cseppentett el a birtok történetéből: ezt a szárnyat 1836-ban fejezték be, a szökőkút György király ajándéka, az ólomüveg ablakok Flandriában készültek, vegyi anyaguktól megőrültek a készítőik.