Tarah DeWitt

Komikus

érzelmek

Kossuth Kiadó

Tartalom

LEJÁTSZÁSI LISTA

SZERZŐI MEGJEGYZÉS

EGY

KETTŐ

HÁROM

NÉGY

ÖT

HAT

HÉT

NYOLC

KILENC

TÍZ

TIZENEGY

TIZENKETTŐ

TIZENHÁROM

TIZENNÉGY

TIZENÖT

TIZENHAT

TIZENHÉT

TIZENNYOLC

TIZENKILENC

HÚSZ

HUSZONEGY

HUSZONKETTŐ

HUSZONHÁROM

HUSZONNÉGY

HUSZONÖT

HUSZONHAT

HUSZONHÉT

HUSZONNYOLC

HUSZONKILENC

HARMINC

HARMINCEGY

HARMINCKETTŐ

HARMINCHÁROM

HARMINCNÉGY

HARMINCÖT

UTÓSZÓ

HARMINCHAT

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

LEJÁTSZÁSI LISTA

The Struts: Could Have Been Me

Bob Dylan: Shelter from the Storm

George Ezra: Song 6

Rainbow Kitten Surprise: It’s Called Freefall

AJR: 100 Bad Days

ABBA: Take A Chance On Me

Lo Moon: For Me, It’s You

JP Cooper: Wait

One Direction: Fool’s Gold

Taylor Swift feat. Ed Sheeran: Run (Taylor’s version)

Alessia Cara feat. Sebastian Kole: Stone

Banks: Crowded Places

The 1975: The Sound

Edward Sharpe & The Magnetic Zeros: Home

The La’s: There She Goes

Paloma Faith: Only Love Can Hurt Like This

Jessie Ware: Alone

Third Eye Blind: Never Let You Go

Ben Haynes: Simply the Best (Acoustic)

Kacey Musgraves: Rainbow

Ben E. King: Stand By Me

The Brook & The Bluff: Don’t Worry Baby

Pharrell Williams: Just a Cloud Away

Ezt a könyvet azoknak a nőknek ajánlom,

akiket valaha is túl soknak címkéztek meg.

Lehet, hogy túl hangosak, túl nyersek, túl nyíltak

és túl trágárak vagytok. Túl gyakran osztotok meg

túl sokat, túl sokszor beszéltek csúnyán,

túlságosan furcsák és túl érzelmesek vagytok.

Azoknak a nőknek, akik a csendes magányukban

továbbra is a társas interakcióikon gondolkodnak,

és azon merengenek, tényleg „túl sok”-e a viselkedésük,

és vajon zavarban kéne-e lenniük,

vagy szégyenkezniük kellene-e emiatt.

Kibaszottul fantasztikusak vagytok!

Ti vagytok az én fajtám.

Ne merészeljétek becsapni magatokat és kellemesebbé válni!

Mind csupa szív és tűz vagytok.

SZERZŐI MEGJEGYZÉS

Úgy éreztem, fontos megírnom ezt a történetet. Részben az ihlette, hogy milyen érzés volt megírni az első könyvemet, és az, amikor már kikerült a nagyvilágba, illetve hogy milyen érzés létrehozni valamit, amit mások befogadnak majd.

Amikor kiadunk a kezünkből valamit, hogy arról mások alkossanak véleményt, különösen, ha azt reméljük, szórakoztatunk, és valamiféle érzést váltunk ki a befogadóból, az eszünkkel tudjuk, hogy az nem lesz mindenkinek „való”. Viszont semmihez sem fogható az az érzés, amikor olyasmit hozunk létre, amihez ténylegesen tud kapcsolódni valaki. Ez az érzés függőséget okoz. Az írásnak köszönhetően sokkal inkább önmagamnak éreztem magam, mint korábban bármikor, ugyanakkor sokkal elfogódottabb is lettem. Ezt az örömáradatot gyakran egy zuhanás követte az imposztorszindróma sötétjébe.

Ezért hát ebben a különösen mély periódusomban bevetettem az egyik preferált mentálhigiénés eszközömet: a nevetéshez nyúltam. Amikor rosszkedvű időszakokat élek meg – felhívom a figyelmet, hogy a rosszkedvű szót használtam, és nem a depresszívet – az életemben, az egyik kedvenc elfoglaltságom, hogy stand-up-előadásokat nézek. Vicces dolgokat teszek magam elé. Hagyom magam beleereszkedni az érzésekbe, és tudomásul veszem azokat, aztán valami olyasmit csinálok, ami jó nekem: nevetek. Félreértés ne essék, szoktam azt a kevésbé szexis dolgot is művelni, hogy ellenőrzés alatt tartom a mentális egészségemet, de mellette olyasmit is teszek, amin nevethetek. Mivel ezt bizton állíthatom: amikor rosszkedvű vagyok, a legkevésbé sem vágyom sorra venni, mennyi áldás van az életemben, sem leszólni magam, amiért hálátlan vagyok, vagy hogy nincs is miért rosszul érezni magam. Viszont arra jöttem rá, hogy számomra a humor egy igazán egészséges megküzdési stratégia.

A komédia nevelt, segített új szemszögből nézni az életem több aspektusát is. A humor nagyon is komoly tud lenni.

Ezzel együtt mélyen megérintett, amikor rájöttem, hogy sokszor az általunk ismert humoristák – és nem csak azok, akik a színpadra állnak – küszködnek a leginkább magukban. Igazán szíven ütött, hogy senkit sem lenne szabad leírni, aki önszántából tárja fel előttünk az énje egy részét, akármilyen művészeti formában is teszi ezt, legyen az csak annyi, hogy megnevettet bennünket.

Amikor kaptam egy üzenetet a személyes Instagram-fiókomba egy nőtől, aki azt írta, szégyellnem kellene magam, amiért ilyen szemetet írok, pláne úgy, hogy van két kislányom, akik kétségkívül ugyanolyan undorító felnőttek lesznek, amilyen én vagyok, tudtam, hogy meg kell írnom Farley-t. Félretettem egy másik regényben megírt több mint harmincezer szót, és nekiálltam ennek.

Egy olyan nőt akartam megírni, aki „mocskos” szájú, aki szextörténeteket mesél a hallgatóságnak, aki hangos és ellenszenves, ugyanakkor hajlandó az önbecsmérlésre, és még karriert is csinál belőle. Egy olyan karaktert akartam írni, aki ostoba vicceket durrogtat, de megtévesztően zseniális, eltökélt, és mélyen érez.

Meg akartam mutatni az érzékenyebb oldalát.

Mert még a legszarkasztikusabb, legfesztelenebb embereknek is van érzékeny részük. Higgyétek el nekem.

Egy olyan férfit is meg akartam írni, aki ezt mind látta, és elfogadta a nőt mindenestül, aki ugyanakkor a saját mentális egészségével küszködik, de mélységesen öntudatos – és ugyanannyira gyengéd is.

Míg ennek a könyvnek a szereplői humorizálásból élnek, íróként nem ringatom magam abban a tévhitben, hogy meg tudnék írni egy egész stand-up-előadást. Szóval ez a történet valószínűleg a legkevésbé szórakoztató, amit eddig írtam, és azt a néhány kifejezetten stand-upos viccet, ami elhangzik, bizonyos humoristák ihlették, akik a rosszkedvű időszakaimban segítettek nekem. Természetesen gondoskodtam arról, hogy a poénok a sajátjaim legyenek, de mindenképpen meg akarom jelölni legalább azt, ahonnan jött az inspiráció, és megnevezni a forrást, ahol kell.

VISZONT ami a legfontosabb: a karakterek ebben a történetben biztos menedékre lelnek egymásban, így az érzékeny oldalukat látjuk leginkább, és nem kizárólag a humor áll a regény középpontjában.

A tartalomra vonatkozó figyelmeztetés:

– Egy szeretett személy elvesztése két helyen is említésre kerül, a haláleset a jeleneten kívül történik.

– Trágár beszéd

– Szexuális tartalom

– Mérgező szülő / távol lévő szülő

Ahogyan nem fogom magamat humoristának nevezni, úgy azt sem fogom soha állítani, hogy mentálhigiénés szakember lennék. Tisztában vagyok azzal, hogy a rosszkedvű időszakaim nem ugyanolyanok, mint mások valódi depressziója, és soha nem fogok senkinek tanácsot adni abban, hogy ezt hogyan kezelje, ahogyan azt sem várom el, hogy vicces, netflixes különkiadásokkal oldják meg a problémájukat. Ám én ezzel tisztelgek az előtt az eszköz előtt, ami történetesen nekem sokat segített.

Végezetül pedig azokhoz szólok, akik úgy döntenek, időt szánnak arra, hogy mások számára alkossanak valamit… Számít, amit teszel. Legyenek azok ostoba mémek, videók, táncok, poénok vagy könyvekről készült fotók és értékelések. Még ha egy vasat sem kapsz érte, tudd, hogy ezzel valószínűleg vidámabbá tetted a napját valakinek.

EGY

„Csak egy kis szikrányi őrültséget kapunk.

Nem szabad elveszítenünk.” (Robin Williams)

FARLEY

A fosós vicc plöttyen.

Ez a rész rizikós volt, tudtam, ahogy azt a legtöbb humorista is tudja. Néha teljes mértékig biztosra vesszük, hogy egy poén tarolni fog, mire aztán lassan, minden hajcihő nélkül leereszt, akár egy, a szobában körbejáró fingpárna. Aztán vannak olyan részletek, amiket tölteléknek gondolunk, amik előkészítenek egy király visszautalást később, és aztán azok találnak be. Tapasztalat útján tanultam ezt meg, de még mindig megtorpanok a közönség reakcióját várva, csak egy kicsit, mielőtt folytatnám.

Azt hiszem, mély párhuzamot vonni a meggondolatlan tejtermékhabzsolás gyümölcse és Jackson Pollock munkái között nagy valószínűséggel „túl sok” volt. Csak kényelmetlen nevetést kapok, egyesek feje hátrahajlik, mások elborzadva hunyják be a szemüket. Ezért is készültem egy másik, önironikus poénnal átkötésnek, ami inkább ilyen: „Jaj, szegény vicces lány, ez olyan szomorú. De nézzétek! Viccelődik vele, szóval rendben van, ha én is nevetek. Igen, azért nevetek, mert kinevethetem őt. Ezért fizettem.” Közben ez egy olyan szöveg, ami nagyon közel áll a személyes meggyőződésemhez, szóval… ja, ezek gyakran tarolnak.

A szar (haha!) viccet gyorsan elfelejtik, én pedig ismét a saját mesterművem karmesterévé válok. Körülöttem nevetésszimfónia szólal meg, amit én idézek elő, kavarok fel és ösztökélek. A hallgatóság egyik felére a szomorú és furcsa kínosságommal hatok. Meséket szövögetek néhány elragadóan zárkózott – és nem létező – férfiról, akikkel randiztam, és a balul elsült szexuális kalandozásaimról, majd a történetem fonala átadja a helyét egy utánzós résznek, amikor is makimajomszerű mozgással átvonulok a színpad másik oldalára, ezzel pedig a hallgatóságból nevetésfüzért csalogatok elő.

Gyönyörű, csodálatos és lehengerlő ez a hang. Melegséggel tölt el, feltüzel. Úgy érzem magam, mint egy gyújtósért esedező szikra, ez a terem pedig olyan, mint az a régimódi fújtató, ami felfúvódik, majd meglobogtat, amíg lángra nem kapok.

Ahogy fokozatosan erősödik a nevetés, arra gondolok: „Talán tényleg sikerülni fog, szó-ra-koz-ta-tó vagyok!”

A taps orkánerejű. Aztán véget ér.

Összeomlik.

Elillan.

A színpad széle felé tett minden lépésemmel egyre lejjebb csúszom az adrenalinhegyről. Megrendítő és rettenetes érzés.

Az egyetlen, ami ilyenkor segít annak a hegynek az oldalán, az én vészhelyzetre tartogatott csákányom, Meyer arca. Körülötte teljes a zűrzavar. A hangtechnikusok a könnyüket törölgetik a szemükből, a konferanszié szorosan keresztezett lábbal görnyed előre, nyilván azért, hogy ne pisiljen be. Meyer azonban olyan szilárd és higgadt, mint mindig. Keresztbe fonja a karját, két kezét bedugja a hóna alá, a hüvelykujja kikandikál. Sikerül felém emelnie a hüvelykjeit üdvözlésképpen, és csak úgy árad belőle a kirobbanó imádat. A szája egy aláhúzás az arcán, a szemöldöke összeráncolva, ahogy mindig.

Meyer rendíthetetlen morcossága az én kapaszkodóm. Lasszóként kap el, és húz vissza a testembe, a jelenbe a fejem helyett, ahol állandóan egy ütős poént fogalmazok éppen, vagy felmérem a közönséget, és a kedvére teszek. Ő nem a sziklám, hanem a hintaágyam. Megtart, és árnyékot von körém egy nyári napon. Nem mintha ennek ő a tudatában lenne.

Meyer a menedzserem is. A menedzserem, aki véletlenül a legjobb barátommá vált, amióta három évvel ezelőtt az életem része lett. Habár igazából már egy kicsit régebb óta benne van. Fogalmam sincs, hogy erről tud-e, vagy hogy ő igazából mennyire kedvel engem, de egyik sem fontos.

Szereti azt tettetni, hogy végtelenül bosszantom, de volt már, hogy elkaptam, amint a szája sarka mosolyra húzódott. Minden alkalommal sikerrel járok nála, amikor előadom azt a sztorit a fősulis pasasról, aki feltolta a két térdemet a halántékomhoz, mintha valamiféle emberi hálózsák lettem volna, amit épp össze készült hajtogatni – itt beékelendő a mozdulatsor lelkes előadása. Aztán úgy hatvan másodpercnyi unalmas csípőlökdösést követően a fickó a fülembe suttogott ordítva, hogy „AZT AKAROM, HOGY ORGAZMUSOD LEGYEN!”, mire azt a rettentő választ adtam, hogy „OKÉ!”, és felmutattam a hüvelykujjamat. Ezt követően mindent csináltam, csak orgazmusom nem lett, és azért imádkoztam az égiekhez, hogy hadd ne fingjak rá erre a pasira, mert még a végén ez az egész az ő vicces sztorijává vált volna.

Csak néhányszor sikerült előcsalogatnom Meyerből a legszebb és legszélesebb mosolyát, amit rendszerint egy rövid nevetés kísért. Az a mosoly és hang totál felvillanyoz. Kivillan a fogsor, megjelennek a gödröcskék és a ráncok, a szemében derű látszik. Amikor először láttam, hallhatóan elakadt a lélegzetem, mire ő azonnal eltüntette, gyakorlatilag leradírozta az arcáról. A dátumot azonban bevéstem a naptáramba, és örökre hírhedt marad.

Van valami felemelő abban, ha megnevettetünk egy másik humoristát, különösen, ha olyan jó és éles eszű, mint Meyer. És gyanítottam, hogy még mindig olyan lehet. Egy ideig nagymenő volt. Annak idején egy tévés különkiadásban szerepelt, ami egy csapat remek feltörekvő humoristát mutatott be, sőt néhány nagy név nyitóprodukciójaként is fellépett. Az ő műsora olyan volt, ami látványosan mélyre hatott. Az előadásmódja csak egy hajszállal volt több a monotonnál, szinte már unott, fesztelen, de mindig meglepő. Az a fajta humor, ami azonnal betalált, de minél többször végigpörgette az ember a fejében, annál viccesebbé vált. Nem volt szüksége élénk arcmimikára, sem a fizikai humor egyéb jellemzőire, és ritkán káromkodott, ezért is ütött még nagyobbat, amikor megtette. A különböző részek zökkenőmentesen váltották egymást, mintha csak egyetlen hosszú történetet mesélt volna el.

Ez az én stílusomnak pont az ellenkezője volt, így belegondolva.

– Mondtam, hogy ez a poén szar! – mondja vidámsággal abban a jeges, kék tekintetében, amikor kikapcsolom a mikrofont és a fülhallgatót.

– Te most egy poénról poénkodtál? – Erre csak a szemét forgatja, és megfordul, hogy velem jöjjön.

– Hol van Hazel? – kérdezem, a lányát keresve.

– Marissa vigyáz rá ma este. Írnia kellett volna egy fogalmazást, de nem csinálta meg.

– Tízéves korban fogalmazást kell írni? Jézusom, milyen iskolába járatod? Én a gyerek pártján állok.

Meyer fáradtan sóhajt, és megint a szemét forgatja.

– Olyanba, ami a legjobb programot és tanárokat nyújtja a siket tanulók számára. Egy nagyon drágába. Olyanba, amit továbbra is ki szeretnék tudni fizetni, úgyhogy a jövőben esetleg kerüld el a fekáliatémát.

– Szép! Akkor azt mondod, hogy többet kéne beraknom az előadásomba abból a „borzadályos hulladékból”, hogy újra örökké velünk lóghasson? – kérdezem a legutóbb kapott, legnegatívabb értékelésem címét is beékelve. – És ahogy már nem egyszer mondtam neked, Meyer, a szexis csajoknak is vannak gyomorproblémáik.

– Azt hiszem, elértem a tűrőképességem határát, hogy mennyi bírálatot tudok elviselni azzal kapcsolatban, hogy elhozzak egy gyereket egy olyan stand-upra, ahol a teleshopba is beillő bemutatót tartasz a szexjátékgyűjteményedről, Jonesy. – Azt a másik dolgot szóba se hozza.

– Az egy hosszadalmas szolgálati közlemény. Okosan használom a platformomat.

– Már kétszer megfenyegettek a gyermekjóléti szolgálattal.

– De csak azelőtt, hogy elmagyaráztad volna nekik, valójában nem hall semmit abból, amit mondok. – Felemelem a kezemet védekezésképpen.

– Ami miatt, ahogy arra emlékezhetsz is, még jobban elítéltek. – Amikor ezt mondja, nem bírom megállni, hogy ne nevessek fel úgy igazán. Hazel imádja ezt. Szeret a nevetéssel teli teremben lenni, annak ellenére, hogy számára nincs hang. Azt hiszem, én ezért is szerettem meg őt, mert ő érzi az energiát maga körül, és épp annyira rá van függve, mint én.

Azzal sincs egyáltalán tisztában, milyen bonyodalmakat okoz ez az apjának, aki erről nem is akarja felvilágosítani a lányát. Talán emiatt egy kicsit belé is szerelmes vagyok.

– Szerinted az vicces, hogy elítélnek? – vigyorog, és felvonja a szemöldökét.

– Nos, nem, de amikor az ember belejön… – Vállat vonok, mire az arckifejezése még áthatóbb lesz. Mindketten jól ismerjük, milyen bírálat éri ezt a fajta munkát, és a rizikót is, amit bizonyos témákkal vállalunk. Míg én mindig is élveztem a társadalomkritika határait feszegetni, mások emberségének kárára nem vagyok hajlandó csinálni. Inkább mesélek béna fingvicceket, és teszem magamat nevetség tárgyává, mint hogy seggfej viselkedéssel legyek provokatív.

Bár úgy érzem, a karrierem kezd beindulni, ahhoz még nem vagyok elég menő, hogy ne rántson le az online kommentek olvasása. Az e heti imposztorszindrómát a következő hozzászólás támogatta: „Engem nem érdekel, hogy némiképp vonzó, amikor éppen normális ember módjára beszél. Ki nem állhatom ezt a visszataszító nőt! Itt panaszkodik a férfiak arcátlanságáról, és mégis (leszűrve abból a sok szarságból, amit összehord), le merném fogadni, hogy magasabb a testindexe, mint az IQ-hányadosa. Ez a kis picsa egy rakás szerencsétlenség, és ha nem táncikálna meg rikoltozna, mint egy sziréna, semmi vicces nem lenne abban, amit előad.”

Mielőtt megkérdeznéd, igen, a hozzászólót Chadnek hívták, és igen, a profilképe egy tesztoszterontól csöpögő fotómontázs volt róla, különböző kamionos sapkákban – amikkel kétségkívül a felkopó haját takarta el –, kezében mindenféle ízű Monster energiaitallal, és fordítva felvett Oakley napszemüveggel a fején. Egyértelműen.

És – Chadnek köszönhetően – meg kellett néznem a szlengszótárban, hogy mit jelent a testindex. Igen, bizony hogy meg! Én mindig is azt feltételeztem, hogy ez a szó valami furcsa új módja a testtömeg megadásának. Hát nem az, kispofáim!

Aztán belezuhantam abba a gondolatspirálba, hogy vajon megkérdezte-e már tőlem valaha bárki is, mennyi a testindexem, és hogy én erre hogyan válaszoltam. Meyer megnyugtatott, hogy nem kérdeztek ilyet, legalábbis neki nincs róla tudomása. Neki pedig gyakorlatilag mindenről van tudomása, ami velem kapcsolatos.

Elnézem a profiljának határozott vonalait. Hogy ennek a fickónak mégis hogy van ideje edzőterembe menni, azt sohanem fogom megtudni, de egyértelmű, hogy lejár. Amellett, hogy valami szuper katonai szérumot adat be magának apránként, sokkal őszebb lett, amióta ismerem. A borosta az állkapcsán tele van fehér szálakkal, és ahol korábban csak elvétve volt a hajában, a füle körül, most többségbe kerültek. Harmincöt éves, azaz tíz évvel több nálam, de még csak most kezd annyinak látszani, amennyi.

Felötlik bennem, lehet, hogy ez miattam van. A miatt az élet miatt, amibe én rángattam vissza őt. Amiatt, hogy egyedülálló apa, van egy siket lánya, és egy – imádni való per kimerítő – humorista kliense, akit menedzsel, plusz az a sok munkaóra meg az ezzel járó utazás… Nos, ez biztosan megviseli.

– Bánod, hogy elvállaltál? – kérdezem, mielőtt meggondolhatnám magam.

Ő megtorpan, és felém kapja a fejét egy értetlen grimasszal – szemben a megszokott, pusztán a létezés miatti grimaszával. Az agyam rögtön visszatáncol, aztán legnagyobb döbbenetemre a kezem megindul felfelé, és megböki a két szemöldöke közötti ráncot egy „bíp” kíséretében.

– Csak mert az nagy kár lenne. Tiéd az összes tévéelőfizetés, tudod az összes jelszavamat, és túlságosan is kötődöm most már… Hali, Bob! – Megindulok Bob felé, amikor meglátom őt, a kedvenc biztonsági őrömet. – Jól nézel ki, öregem! Jesszus, esküszöm, hogy egyre kisebb a nyakad, valahányszor találkozunk! – Megszorítom a kidagadó bicepszét. – Hamarosan már csak a személyiségedet hibáztathatod, amikor a nők visszautasítanak.

– Tudod, hogy véget ért a műsorod, ugye? – nevet fel Bob. – Amúgy meg csak Meyerrel próbálok lépést tartani.

Ám mielőtt még valami csípős megjegyzést tehetnék, hogy belekezdjünk a szokásos adok-kapokba, Meyer megragadja a könyökömet, én pedig összerezzenek. Az életünk nagy részét együtt töltjük, de ügyelek rá, hogy ne érjek hozzá csak úgy. Egy este kétszer – ez már lehet, hogy új rekord.

– Farley. – Felnézek rá, aztán követem a tekintetét… Te… jó… ég!

Itt van Kara Wu.

Az előadásomon.

Azon az előadáson, amivel arattam.

Felém mosolyog.

A kedvenc humoristám, aki az egyik leghíresebb komika az országban – aki az egyik legvadabb sikert elérő műsort írta, és a Saturday Night Live-ot is vezette már –, itt van, és felém mosolyog.

Ezért hát, természetesen, azt a dolgot csinálom. Azt, amit egyetlen menő lány sem csinál soha.

Lehunyom a szemem, és az orromon fújom ki a levegőt, amikor rájövök, mit is tettem, aztán megkeményítem magam, és egy remegő mosollyal visszafordulok hozzá.

Amikor a közvetlen közelembe ér, visszanézek Meyerre, hogy biztos legyek benne, nem képzelődöm. Ő erre csak rám vigyorog, a tekintetében jókedv látszik.

Leveszem róla a szememet, és visszafordulok Kara Wu felé, aki továbbra is várakozással mosolyog rám. Halványan érzékelem Bobot is a látóteremben, aki némán kuncog, és előveszi a telefonját, hogy lőjön egy fotót.

– Farley? – kérdezi Kara Wu.

– Kara Wu? – nyikkantom. Vádként tör elő belőlem.

Ő felnevet.