Anya
nem
mond
igazat

Michel
Bussi

részlet

Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Michel Bussi: Maman a tort

Copyright © Michel Bussi et Presses de la Cité, un département de Place des Editeurs, 2015
All rights reserved

borítókép © iStock

Hungarian translation © Török Ábel, 2022
© XXI. Század Kiadó, 2022

ISBN 978 963 568 134 1

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Darvasi Ferenc
Borítóterv Tabák Miklós
Korrektúra Takács Andrea

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Édesanyámnak, természetesen

Több anyukám is van.

Kicsit bonyolult ez nekem.

Főleg, mert nem igazán szeretik egymást.

Egyikük talán meg is fog halni.

Lehet, hogy egy kicsit én is hibás vagyok benne?

Vagy az egész az én hibám?

Nem emlékszem, mi az igazság.

I.
Marianne

1.

Le Havre–Octeville-i repülőtér

2015. november 6., péntek, 16 óra 15 perc

Malone lába elemelkedett a talajtól, és egy szempillantással később meglátta az ablak mögött ülő hölgyet. Komoly, lila ruhát viselt, olyasmit, mint a rendőrök, de kerek arca és mókás szemüvege volt. Üvegkabinjában úgy nézett ki, akár azok a hölgyek, akiktől a körhintákra lehet jegyet venni.

Érezte, hogy az anyukája karja enyhén remeg, miközben igyekszik egyensúlyban tartani.

A hölgy egyenesen a szemébe nézett, aztán az anyukája felé fordult, majd újra a kezében tartott kis barna füzetkékre meredt.

Az anyukája mindent elmagyarázott neki. Már csak ellenőrizni kellett a fényképeiket, hogy biztosak legyenek benne, valóban ők azok. Hogy valóban felszállhatnak a gépre.

Pedig a hölgy nem is tudta, hová mennek. Hová mennek igazából.

Egyedül ő volt tisztában vele.

Az ogrék erdejébe készültek.

Malone megtámasztotta a kezét a kabin párkányán, mert segíteni szeretett volna az anyukájának, hogy a keze ne csússzon le. A hölgy zakóján sorakozó betűket figyelte. Még nem tanult meg olvasni, de néhányat sikerült kisilabizálnia.

J… A… N…

A légiutas-kísérő intett az asszonynak, hogy nyugodtan leteheti a kicsit. Jeanne szokás szerint nem lángolt a lelkesedéstől. Főleg nem itt, ezen az isten háta mögötti terminálon, ahol összesen három beszállókapu, két futószalag és egyetlen kávézó működött. Mondjuk, a biztonságiak már kora délutántól összevissza rohangáltak a parkolóban – egy láthatatlan bűnözővel bújócskáztak bőszen, ami igencsak szürreálisan hatott egy ilyen egérlyuknyi reptéren.

Nem számít. Augresse parancsnok egyértelműen közölte, mit vár el tőle. Ki kellett ragasztania a plakátokat a csarnok falaira azokról a pasasokról meg a nőről, és rájuk kellett állítania az egész biztonsági szolgálatot, a vámőrökkel együtt.

Veszélyesek voltak.

Különösen az egyik pasas.

Kezdjük ott, hogy rabló. Meg gyilkos is, a rendőrség hivatalosan kiadott figyelmeztetése szerint ráadásul több emberölés miatt körözik.

Jeanne kissé előrehajolt.

– Repültél már valaha, kisöreg? Jártál ilyen messzi földeken?

A kölyök félősen hátrált egy lépést, és elbújt az anyja mögött. Jeanne-nak nem volt gyereke. Kiválóan zsonglőrködött a beosztásával, hogyha az az ostoba pasija megint felhozza a témát, mindig legyen valami jó kifogása. Ennek ellenére elég jól bánt a gyerekekkel. Gyakran jobban is, mint a férfiakkal. Isteni adottsága volt hozzá, hogy megkedveltesse magát a gyerekekkel. Meg a macskákkal.

Újra elmosolyodott.

– Ugye, nem félsz? Mert ott, ahová mentek… – szándékosan lehalkította a hangját, és addig várt, amíg egy aprócska orr ki nem bukkant a nő feszes farmernadrágja mögül – …ott az árnyas dzsungel vár. Nem igaz, angyalkám?

A kölyök gyorsan visszahúzódott rejtekhelyére, mintha megrémítette volna, hogy a légiutas-kísérő ilyen könnyedén fényt derített a titkára. Jeanne még egyszer átfutotta az útleveleket, aztán határozott mozdulattal lepecsételte őket.

– Semmi okod félni, kisöreg. Az anyukád úgyis megvéd.

A kölyök erre sem bújt elő az anyja mögül. Jeanne csalódott volt. Ha már a gyerekekkel sem ért szót… Azzal nyugtatta magát, hogy aznap az egész reptér félelmetes volt ezzel a hadseregnyi fel-alá masírozó pisztolyos-vállszíjas kreténnel, akiket Augresse parancsnok úgy sorakoztatott fel, mint a kommandós osztagokat, hogy fésüljék át az összes épületet.

Jeanne megmakacsolta magát. Az volt a munkája, hogy biztosítsa az utasok nyugalmát. Ez a gyerekekre is vonatkozott.

– Mindenről kérdezd anyukádat. Ő majd beavat téged a dzsungel rejtelmeibe.

Az anyuka hálás mosollyal köszönte meg az igyekezetét. Végre a kölyök is reagált, de nem éppen úgy, ahogy azt Jeanne várta. Mondjuk úgy… elég bizarrul.

Egy pillanatra azt sem tudta, mit gondoljon, mert amikor másodszor is kimondta, hogy az anyukád, a gyerek nem az anyja felé fordult, hanem maga mögé nézett, a fal felé. Annak a nőnek a plakátjára, amelyet Jeanne csupán néhány perce ragasztott ki, és a mellette lévő férfiéra. Alexis Zerda. A gyilkos. Aki miatt az egész megye összes rendőrségét mozgósították. Meg a mellé plakátolt jóképű srác miatt is.

Jeanne bizonyára csak képzelődött.

A kölyök bizonyára csak a nagy üvegablakot nézte. Vagy a mögötte sorakozó repülőket. Vagy még jobban elkalandozott, talán ő is olyan ábrándos lélek volt, aki mindig a felhők között jár.

Jeanne habozott, nem tudta, hangot adjon-e annak a szörnyű balsejtelemnek, amely hirtelen a lelkére telepedett. Nem tudta megmagyarázni, de érezte, hogy valami nem stimmel ezzel a párossal. Feszültséget érzett a levegőben, de maga sem tudta, miért.

Minden iratuk rendben volt. Ugyan, miféle okból állíthatta volna meg őket? A kopaszra borotvált fegyveres őrök fel-alá masíroztak a reptéren, csizmájuk súlyosan dobbant a padlón. Szavatolták az utasok biztonságát és a családok jeges rémületét.

Jeanne végre rájött. A nyomás. A reptér pattanásig feszült légköre. Egy bűnöző szabadlábon rohangált, nyomában a zsarukkal. Tehát mégsem ő veszítette el a közös hangot a gyerekekkel.

Átnyújtotta az útleveleket a golyóálló üveglap túloldalára.

– Minden rendben, hölgyem. Kellemes utazást kívánok.

– Köszönjük.

Ez volt az első szó, amelyet a nő kiejtett a száján.

A nagy ablak túloldalán, a láthatáron egy Airbus A318-as repült el a kék ég alatt.

***

Marianne Augresse parancsnok pillantása az azúrkék ég alatt sikló Airbusra révedt. Egészen az olajfekete óceánig követte a tekintetével, majd sóhajtott, és folytatta a fáradságos mászást.

Négyszázötven lépés.

Jibé, a helyettese ötven lépéssel feljebb megengedte magának azt a luxust, hogy leszaladjon hozzá, kettesével véve a lépcsőfokokat. Úgy ugrált és pattogott, mint egy ötéves. Rettenetesen idegesítette Marianne-t, most még jobban, mint máskor.

– Találtam egy tanút! – kiáltotta a helyettes, amikor már mindössze nyolc lépcsőfok választotta el őket. – És nem is akármilyet!

Marianne Augresse a lépcsőkorlátnak támaszkodott, és kihasználta az alkalmat, hogy szusszanjon egyet. Érezte, ahogy a gerincén keskeny izzadságpatak csordogál. Gyűlölte, hogy a legkisebb erőfeszítésre is azonnal ázik a verejtékben, és ha egy grammot is hízik, az izzadságcseppek megsokszorozódnak. Ennek is az a kurva nyári henyélés volt az oka, az egészségtelen vacsorák, a kanapén fetrengős esték, a magányos éjszakák meg az elmaradozó reggeli kocogás.

A helyettese meg úgy repült a lépcsőfokok felett, mintha egy láthatatlan liftben utazna.

Megállt Marianne előtt, és egy nagy, szürke patkányt emelt az orra elé. A teste lágy volt, mint a krémsajt.

– Hol találtad?

– Kicsit feljebb, a vadszederben. Alexis Zerda ejthette el, mielőtt eltűnt.

A parancsnok nem válaszolt. Mutató- és hüvelykujja közé vette a plüssfigura puha szőrét, amely szinte már fehérre kopott a sok simogatástól, szívástól, rágcsálástól és a remegő hároméves ragaszkodó ölelgetésétől. A két fekete szem ferdén és vakon meredt a világba, mintha végső, halál előtti rémületükbe fagytak volna.

Jibé nem tévedett, valóban egy tanút tartottak a kezükben. Ragacsos, kitépett szívű, néma tanút, aki többé már nem suttogott nekik. Marianne magához szorította, és elméjében azonnal megindultak a fogaskerekek. A legrosszabbra gondolt.

A kölyök soha nem vált volna meg a plüssétől.

Mechanikusan szétválasztotta a patkány szőrét, mintha egy férfi mellkasát simogatná. A szőrszálak tövét itt-ott barnára festette valami. Vér, kétségtelenül. Talán ugyanaz, amelyet a néhány száz lépéssel lejjebb fekvő rejtekhelyen találtak?

A kölyöké?

Vagy Amanda Mouliné?

– Folytatjuk a keresést, Jibé – dörrent rá a férfira Marianne a kelleténél szándékosan kicsit szigorúbban. – Haladjunk.

Jean-Baptiste Lechevalier nem vitatkozott vele. Engedelmesen hátat fordított neki, és egy pillanat alatt máris öt lépcsőfok előnyt szerzett magának. Marianne megfeszítette magát, és igyekezett elterelni a figyelmét kimerültségéről, hogy nagyjából lépést tudjon tartani helyettesével. Közben ezernyi gondolat és sejtelem kavargott a fejében, amelyeket a keserves mászás közben igyekezett logikus feltételezésekbe rendezni. Még ha valójában mindössze egyetlen kérdés számított is igazán.

Hol?

Vonat, autó, villamos, busz, repülő… Alexis Zerdának millió lehetősége volt elmenekülni, eltűnni a föld színéről, még úgy is, hogy két órával korábban az egész térséget riasztották, kiplakátolták a várost, és többtucatnyi rendőrt mozgósítottak.

Hol és hogyan?

Egyik lépés a másik után. Minden kérdés csupán egy újabb kérdéshez vezet.

Hol, hogyan és miért?

Hogy ne kelljen feltennie azt a bizonyos kérdést. A legfontosabbat.

Miért hagyta itt a plüsst?

Miért kellett kitépni a játékot a kölyök kezéből? Egy olyan kölyök kezéből, aki bizonyára üvöltött, teljes erejéből szoríthatta a patkányt, azt mondhatta, hogy egy tapodtat sem halad tovább nélküle, és aki inkább ott helyben szörnyethalt volna, mint hogy megváljon a barátjától, ami az édesanyja illatát hordozta.

A szél magával hozta a tenger sós illatát. A konténerszállító hajók összetömörültek a csatornában, mint az autók a piros lámpánál.

A parancsnok halántékán kidagadtak az erek. Vér és verejték. Innen úgy tűnt, mintha a lépcsősor a végtelenségig emelkedne: mintha valamiféle gonosz varázslat minden egyes megtett lépéssel újabb fokot teremtett volna a lépcső tetejére. A vége a láthatáron túli világba veszett.

Egyetlen kérdés zakatolt a fejében, szinte szétfeszítette a koponyáját.

Miért?

Zerda talán nem akart tovább bajlódni a kölyökkel? Vajon tőle is megvált, mint a plüsstől? Őt is lehajította egy árokba néhány lépcsőfokkal feljebb, csak hogy minél gyorsabban találhasson magának egy biztonságos zugot?

Újabb Airbus szállt el a felhők előtt. A reptér légvonalban mindössze két kilométerre volt tőlük. Marianne-t csak az nyugtatta meg, hogy Zerda ott biztosan nem jutna át a felállított egységeken.

Már csak néhány tucatnyi lépcsőfok. Az a mitugrász Lechevalier majdnem a parkolónál járt. Augresse parancsnok ezzel szemben tartotta a szokott tempót. Ujjai kampóként vájtak a patkány bőrébe, mintha meg akarnának bizonyosodni róla, hogy valóban kitépték a szívét és a tüdejét, és ez a plüssbestia többé senkivel nem oszthat meg se történeteket, se titkokat; hogy valóban halott, miután annyit beszélgetett a szegény kis Malone-nal, majd a rendőrségnek is kiadta minden titkát.

A parancsnok ujjai egy pillanatig még szórakozottan játszottak a merev szőrszálakkal, aztán megálltak, kivéve a mutatóujját, amely lejjebb csúszott az anyagon. A szeme ösztönösen odatévedt, anélkül hogy bármit is sejtett volna, anélkül hogy bármi fogalma lett volna róla, mit fog felfedezni.

Hogyan vihetne előrébb ez a nyomorult kis plüssdarab?

Marianne Augresse tekintete összeszűkült, a szőrszálakat pásztázta, a kifakult jelekre összpontosított. És hirtelen feltárult előtte az igazság.

Abban a pillanatban a kirakós összes darabja a helyére került. Beleértve azokat is, amelyek a leginkább kétségbe ejtették.

Az űrhajó, az ogrék erdeje, a kalózok az elsüllyedt hajójukkal, az amnéziás trópusi rágcsáló, a kincs, a kastély négy tornya, az összes furcsa téveszme, amelyet ő és az emberei már öt napja csupán buta gyerekmesének tartottak.

Egy ábrándos kisfiú különös történetei… Milyen ostobák voltak!

Minden igaz volt. Malone nem képzelődött!

Minden benne volt abban a három egyszerű szóban, amelyet ennek a néma tanúnak a szőrébe varrtak. Sokan fogták már a kezükben ezt a patkányt, de soha senki nem vett észre semmit. Mindenki csak arra figyelt, mit fog hallani tőle. Feszülten figyeltek, de sosem jutott eszükbe, hogy közelebbről is megnézzék ezt a szegény, meggyilkolt állatot, amit gyilkosa örök hallgatásra kárhoztatva hagyott maga mögött a bozótosban.

A parancsnok egy pillanatra lehunyta a szemét. Arra gondolt, ha valaki, aki semmit nem tud az ügyről, most képes lenne olvasni a gondolataiban, minden bizonnyal azt hinné, hogy megőrült.

Egy plüss nem beszél, nem könnyezik, és nem is hal meg. Az ember ezt jó eséllyel négyéves korára megtanulja. Legkésőbb hat, ha nagyon naiv.

Igen – ha valaki itt kapcsolódna be a történetbe, bizonyára bolondnak nézné. Valaki – vagy éppen ő maga, ha józanul gondolkodik.

Ő maga öt nappal korábban.

Marianne engedett ideges szorításán, és visszanézett a több száz lépcsőfokra, amelyet megmászott. Szédülés kerülgette. A magasban nem látott mást, csak a végtelenségig terpeszkedő eget, az eget, amely csaknem olyan fekete volt, mint a világot körbeostromló óceán, és feketeségét csak a boltozata alatt foszló szürke felhők habja törte meg.

Kevesebb mint húsz lépcsőfok. Jibé időközben beindította a Mégane-t, Marianne már hallotta a motorzörgést. Minden maradék erejét összeszedve újabb lépést tett előre.

Most, hogy megtudta az igazságot, már csupán egyetlen kérdésre kereste a választ.

Van még elég idejük megállítani őket?

Tartalom

I. Marianne

II. Amanda

III. Angélique

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Courier Prime – SIL Open Font License
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Saira Extra Condensed – SIL Open Font License