Peter Hollins

Az önuralom
hatalma

GYAKORLATOK AZ ÖNKONTROLL ÉS A JÓ SZOKÁSOK KIALAKÍTÁSÁRA, HOGY AKKOR IS FOLYTASD, AMIKOR MÁR FELADNÁD

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Peter Hollins / The Power of Self-Discipline

Independently Published., USA, 2021

Fordította

Fehér Zsuzsanna

Szerkesztette

Barsi Nikoletta

Copyright © Peter Hollins, 2021

Hungarian translation © Fehér Zsuzsanna, 2022

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2022

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2022

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

A könyvben olvasható információk csupán tájékoztató jellegűek, nem pótolják egyetlen egészségügyi probléma diagnózisát, kezelését sem. Nem helyettesíthetik a képzett egészségügyi szakemberrel folytatott konzultációt. E könyv tartalma csupán segítséget nyújt egy egészségügyi szakember által előírt észszerű és felelős kezelési programhoz. A szerző és a kiadó semmiféle felelősséget nem vállal a könyv tartalmának félreértelmezéséért vagy téves alkalmazásáért.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette GLB Könyvkiadó Kft.

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 9786156455079

MOBI ISBN 9786156455086

TARTALOM

1. FEJEZET
Az elme az anyag felett

Az önfegyelem öt mentális akadálya

Az ellened dolgozó agy

Időorientáció

Rajtad áll

2. FEJEZET
A ciklus megértése és megtörése

A lustaság körforgása

A körforgás megtörése

További megfontolások

3. FEJEZET
Igen vagy nem?

4. FEJEZET
Az önfegyelem neuropszichológiája

Ismerd fel, hol tartasz

Az önfegyelem megvalósítása a mindennapokban

Sziklaszilárd alapelvek a tartós motivációhoz és önfegyelemhez

5. FEJEZET
Napi szokások

Készíts egy képletet

A „Ha, akkor” technika

Ismerd meg az önfegyelmezési stílusodat

Élj a csoportnyomás adta lehetőségekkel

Irányítsd az impulzusaidat

ÖSSZEFOGLALÓ ÚTMUTATÓ

1. FEJEZET

AZ ELME AZ ANYAG FELETT

Rosa nyolcévesen, a Vissza a jövőbe megnézése után lett a filmek megszállottja. Hatására döntötte el, hogy filmrendező lesz. Ez azóta mit sem változott. Bár a következő húsz évben a lelkes filmnézésen kívül nem tett egyetlen konkrét lépést sem ebbe az irányba, egy pillanatra sem tévesztette szem elől célját.

Minden részletre kiterjedő filmes ismeretei felülmúlhatatlanok voltak. Amikor éppen nem filmet nézett, akkor az interneten és a történelemkönyvekben olvasott róluk. Ha el tudott volna menni a Jeopardy televíziós kvízjátékba, bizonyára megnyeri. Rosa kedvenc filmrendezői – Spielberg, Kuroszava, Fellini, Mijazaki stb. – több életrajzát is elolvasta.

Mégsem váltotta ezt a kutatómunkát, tudást és információt gyakorlati tettekre. Volt egy meglehetősen drága videókamerája, amelyet a szekrényében tartott, valamint egy archív filmvágó szoftvere, amelyet csak néhányszor használt. Mindez túlságosan ijesztő és zavaró volt számára. Ráadásul mi van, ha rájön, hogy minden tudása és felkészültsége sem bizonyul elegendőnek, és a rendezői pályán kudarcra van ítélve? Egyszerűbb volt a legkisebb ellenállás felé indulni, és tétlenül ülni. Fellini és Mijazaki kedvenc filmjeinek megismerésével legalább valamennyire produktívnak érezte magát, még akkor is, ha azért kilógott a lóláb.

Egy nap felfedezte, hogy egy ismerőse YouTube-csatornát indított, amely villámgyorsan milliós nézettséget ért el. Kíváncsiságból elkezdte nézni a videókat, és megdöbbentették a látottak. „Ez nem volt művészet. A felvételek nem voltak megfelelően vágva, rossz volt a fókusz, és az elbeszélés szerkezete is a feje tetejére állt.”

Úgy tűnt azonban, hogy ez senkit sem érdekelt, mivel a nézettség tovább nőtt. Mi több, a videókról szóló vélemények mind ragyogók és bátorítók voltak. Senkit sem érdekelt a vágás vagy a fókusz. Rosa nem tudta nem észrevenni, hogy ismerőse sokkal kevesebb tudással és szakértelemmel is többet ért el nála. Rosa tehát drasztikus döntést hozott. „Ha ő meg tudja csinálni, én miért ne tudnám?”

Négy hónapon át valódi, konkrét lépéseket tett annak érdekében, hogy rendező legyen – bármi rendezője. Itt volt az ideje, hogy nekifeszüljön és folytassa, pont akkor, amikor már csak egyre vágyott: feladni. Nem vonult vissza többé a komfortzónájába; puszta akaraterővel és önfegyelemmel meg akarta valósítani az álmait. A tudása már megvolt, eljött az idő, hogy ezt a gyakorlatba is átültesse.

Először is, két kategóriába sorolta az idejét: tanulás és gyakorlás.

A tanulás ideje alatt Rosa módszeresen tanulmányozta, hogyan kell forgatókönyvet írni, összeállítani egy cselekményt, és milyen módszereket alkalmaznak a neves rendezők, hogy a kívánt eredmények szülessenek. A gyakorlás során különböző felvételekkel és szögekkel kísérletezett, írt néhány jelenetet, változtatta a perspektívákat és a történetszálakat, hogy lássa, melyek működnek a legjobban. Nem töltött többé órákat azzal, hogy olyan régi filmek kommentárjait nézze, amelyeket már több százszor látott. És többé nem hagyta, hogy attól való félelmében, hogy nem tudja megfelelően használni, a felszerelése a szekrényben porosodjon. Rosa egy ideig csak úgy sugárzott az energiától és a lelkesedéstől, hogy végre tesz valamit egy olyan régóta dédelgetett álomért.

Mikor letelt a négy hónap, a lány nekilátott filmje elkészítésének. Talált néhány helyi színészt, akik hajlandók voltak pizzáért dolgozni. Ő maga volt az operatőr. Az unokatestvére volt a hangmérnök, a kutyája pedig az asszisztens.

Amikor elkészült, feltöltötte a felvételt a netre. Néhány százan megnézték, főleg a családtagok és a barátok. Rosa nem volt profi filmkészítő, de ezek mind-mind lépések voltak azon az úton, amelyen a vágyai valóra válhattak.

Elhatározta, hogy ezután minden hónapban készít egy rövidfilmet. Hamarosan a szakma egyik leggyorsabb és legtájékozottabb rendezőjeként tartották számon. Alig három évvel később az egyik rövidfilmjét benevezték egy filmfesztivál versenyére, amiről kezdő lévén még csak nem is álmodott. Bár nem nyert díjat, mégis elismerést szerzett, és végre elhitte, hogy megvalósíthatja gyermekkori álmát.

Egy nap Rosa számot vetett addigi munkásságával, és őszinte örömmel töltötte el, hogy ilyen szép eredményeket ért el. Megcsinálta (vagy inkább jó úton haladt afelé, hogy megcsinálja, és folytassa)! Az összes kínos első próbálkozás, a korai kudarcok és a zsákutcák szinte törlődtek az emlékezetéből, büszkének, kiteljesedettnek és magabiztosnak érezte magát. Hitt a képességeiben. Még többet akart tenni, és folytatni, amit elkezdett.

Talán egy olyan filmrajongó szemében, aki soha nem jutott el a „gondolkodási szakaszból” a tényleges megvalósításig, Rosa szerencsés volt. Ez részben igaz. De ha Rosa nem hozta volna meg a döntést, hogy belevág, és megteszi, amit évekig nem, soha nem kerül ilyen szerencsés helyzetbe.

Mi hozta meg Rosának a rendezői sikert?

Épp időben ébredt rá az önfegyelem fontosságára. Tudta, hogy bármit akar is, az egy olyan ajtó mögött van, amihez ez a kulcs. Senki más nem teheti meg helyette. Senki sem tudja őt átlökni azon az ajtón, vagy kinyitni előtte. Ha nem tesz semmit, örökre az ajtó rossz oldalán marad álmodozva és reménykedve, de soha nem kerül közelebb ahhoz, amire szíve mélyén vágyott.

Megváltoztatta a szokásait, elkezdett módszeresen gondolkodni, és mozgásba hozta az ötleteit. Nem várt csodát varázsütésre, és nem csüggedt, ha valami nem ment zökkenőmentesen. Visszautasította a kihívásoktól és fájdalomtól mentes életet, a nehézségeken és küzdelmeken keresztül akarta elérni a célját. Éveken át folytatta, még akkor is, amikor legszívesebben feladta volna, és a céljait az átmeneti kényelmetlenségek fölé helyezte. Bizonyos értelemben az, hogy nem tesz a céljai eléréséért, többé nem volt számára opció.

Önfegyelem, akaraterő, önuralom, „elme az anyag felett” – nevezzük bárhogyan is, Rosa ezt hívta elő. Erről szól ez a könyv. Arról a folyamatról, amelynek során végigmegyünk mindazon, amit legszívesebben elkerülnénk, hogy elérjük azt, ami a legboldogabbá tesz bennünket.

Még ha most nem hiszed is el, Rosának nem volt semmiféle szuperképessége, ami belőled hiányzik. Ez az egész azért tűnik nehéznek, mert az. De Rosa számára sem volt kevésbé nehéz túllépni a kételyeken és a hitetlenségén, mint amilyen nehéznek te érzed az álmaid megvalósítását. Úgy értem, ha ő képes rá, akkor te is.

Ez látszólag egyszerűen megmagyarázható. Szándékaink és tetteink összehangolása azt jelenti, hogy céljainkat és viselkedésünket egy irányba összpontosítjuk, hogy olyan életet teremtsünk magunknak, amilyet szeretnénk. Azt a képességet jelenti, hogy bármi történjék is, azt tesszük, amit akarunk. Értelmileg és logikailag tudjuk, hogy ez az út vezet ahhoz, amit akarunk. Az egyetlen út.

Akkor miért várt Rosa évekig tétlenül? Miért olyan nehéz ez sokunknak?

Az önfegyelem, a gondolat és a cselekvés összehangolása magában foglalja az elmét. A második rész, a cselekvés nem jelent problémát, mert a karunk és a lábunk általában azt teszi, amit mondunk nekik. Nem rángatják őket különböző irányokba a kósza gondolatok. Még ha nem engedelmeskednek is azonnal, fizikailag tudjuk kényszeríteni őket. De az elmét – a gondolatainkat, szándékainkat és elvárásainkat – nem lehet becsapni és bármire is rákényszeríteni.

Ne feledd, hogy a legtöbb meditációs és tudatossággyakorlat célja az, hogy minden mentális csapongást kiiktassunk, hogy egyetlen gondolatra vagy egy fizikai érzésre koncentráljunk, és egyáltalán ne gondoljunk semmire. Az elménk feletti kontroll és uralom a stressz és a szorongás elleni legjobb fegyverek közé tartozik. Vitathatatlan, hogy az elme feletti uralom és ennek tettekre átültetése az egyik legnehezebb dolog az életben.

Hadd mutassam meg gyorsan, mire gondolok: Ne gondolj a tütüszoknyás lila elefántra! Segített, hogy figyelmeztettelek? Most már nem képzeled magad elé az elefántot, amint egy réten áll nagy lógó fülekkel fehér, áttetsző tütüben? Sikerül nem felidézned az ormányát és a vastag lábait? Feltehetően nem. Ezért olyan nehéz legyőzni az elmét.

Az önfegyelem a belső és a külső valóságod közötti tiszta út megteremtésének eszköze, bármi történjék is.

Nem számít, ha nincs azonnali elismerés; sőt, a jutalom általában olyan távoli, hogy pillanatnyilag elképzelhetetlennek tűnik. Nem számít, hogy a fejlődés néha olyan fokozatos, hogy az ember szinte nem is látja a különbséget, és ha nem látja pontosan a javulást, akkor hajlamos feladni. Nem számít, hogy máskor az elmét érzelmek, triggerek{1} és más káros gondolatminták térítik el.

Ez csupán egy kis ízelítő abból, amivel az elhatározástól a tettekig vezető úton meg kell küzdenünk. Bármilyen jó szándékúak vagyunk is, az elménk egyszerűen nem törődik vele. Hízelegni kell neki, fel kell építeni, sőt, rá kell venni, hogy engedelmeskedjen. Ezt fogod megtanulni könyvünk segítségével.

Ennek megfelelően ez az 1. fejezet azokról az akadályokról szól, amelyekkel szembe kell néznünk, amikor megzabolázzuk az elménket.

AZ ÖNFEGYELEM ÖT MENTÁLIS AKADÁLYA

Mi akadályoz minket az erős önfegyelem gyakorolásában? Ezen akadályok egy különösen szemléletes csoportja a buddhista filozófiából származik.

A buddhizmus és az önfegyelem általában elválaszthatatlanok egymástól. A fegyelem valójában a buddhista tanítások középponti gondolata.

A kiteljesedés az elme és a test feletti kontroll fenntartásán keresztül valósul meg. Valójában azt hirdeti, hogy természetünknél fogva fel vagyunk ruházva azzal a képességgel, hogy azt tegyük, amit akarunk, és hogy mindig elégedettek legyünk. Az irányítást azonban átadjuk egy rajtunk kívül álló erőnek, valakinek vagy valaminek, akiről vagy amiről azt feltételezzük, hogy nálunk hatalmasabb.

A kelleténél sokkal gyakrabban mondjuk, hogy „nem tudom”, „nem kellene” vagy „nem akarom”. Olyan gyakran mondogatjuk, hogy elhisszük, hogy hiábavaló ezekkel az erőkkel harcolni, és így elveszítjük az önmagunk feletti uralmat. Más szóval, amikor azt mondjuk magunknak, hogy nincs önfegyelmünk, akkor ez végül önbeteljesítő jóslatként működik.

Ezért a buddhizmus azt tanítja, hogy a belső erő hiánya csupán illúzió. Nehéznek bizonyulhat visszaszerezni ezt a hatalmat, de természetesen ez az egyik első lépés az önfegyelem felé vezető úton – hinni abban, hogy mindez lehetséges, és az irányításod alatt áll.

A folyamat fontos eleme, hogy pontosan tudjuk, mi és hogyan akadályozza meg vagy lehetetleníti el ezt a szabályozást. Öt olyan területet különböztetünk meg, amelyek lefedik a legtöbb, ha nem az összes okát, hogy miért félünk átvenni az irányítást az életünk felett. Ha csak most kezded feltárni, hol vannak hiányosságaid az önfegyelem terén, ez segíthet az önvizsgálatban. Ha megrögzött útkereső vagy, aki folyamatosan új módszereket keres, ez az öt terület új perspektívát nyújthat a már ismerős problémák tekintetében. A következőkben az öt mentális akadályt ismertetjük:

• engedni az öt érzékszervnek

• ellenségeskedés és rosszindulat

• közöny és lustaság

• szorongás és bűntudat

• tétovázás és kétségek

Engedni az öt érzékszervnek. Elveszítjük a gondolataink feletti kontrollt, amikor a fizikai környezetünk eltereli a figyelmünket. Túlságosan nagy figyelmet és jelentőséget szentelünk a látás, a hallás, a szaglás, az ízlelés és a tapintás útján hozzánk érkező információknak, legyen szó fizikai szépségről, a frissen sült kenyér illatáról, egy nagyszerű szerelmes dalról vagy egy szörnyen erőszakos jelenetről. Engedjük, hogy ezek az érzékelések eluralkodjanak rajtunk, és elhomályosítsák tudatos gondolatainkat és céljainkat.

Érzékszerveink segítségével értjük meg legközvetlenebbül a külső világot, segítenek eligazodni és értelmet adni (a szó szoros értelmében!) önmagunknak és a világban elfoglalt helyünknek. Ám túl nagy fontosságot tulajdonítunk nekik, és elfelejthetjük, hogy végső soron mi irányítunk. Érzékszerveink adatokat gyűjtenek a világról, de aztán rajtunk múlik, hogy ezek az adatok elvonják-e a figyelmünket, kötődünk-e hozzájuk, elveszünk-e bennük, vagy képesek vagyunk-e minden inger ellenére fenntartani nyugodt, összpontosított tudatosságunkat még akkor is, ha múló érzések haladnak át rajtunk.

Sokan csak azt hisszük el, amit az érzékszerveinken keresztül megtapasztalunk, vagy hagyjuk, hogy átvegye az irányítást, elvonja a figyelmünket az így szerzett információ, miközben arra törekszünk, hogy megerősítsük magunkat. Elfelejtkezünk önmagunkról. Figyelmünk olyan lesz, mint egy könnyű léggömb, amelyet ide-oda sodor a szél. Az érzékszervi információ természeténél fogva azonnal örömet okoz. Azonban nem minden információ hasznos, és nem is érdemli meg minden a figyelmünket. Van választási lehetőségünk.

Az önfegyelem eléréséhez az érzékszervi információkat a megfelelő kontextusba kell helyeznünk: megengedve magunknak, hogy teljes mértékben átéljük és megtapasztaljuk ezeket az érzeteket, de tudatában kell lennünk annak is, hogy ezek a tapasztalások ideiglenesek, zavarók és végső soron akadályok.

Ellenségeskedés és rosszindulat. Az érzelmek képesek teljesen felülírni az önfegyelemmel kapcsolatos gondolatainkat, a düh pedig az egyik legerősebb érzelem. Az emberek öntudatlanul is beépítik a gondolkodási mintáikba a haraghoz közeli érzelmeket, például a keserűséget és az ellenségeskedést. A rosszindulat romboló ereje nem csupán akkor nyilvánul meg, amikor mások valamit elkövetnek ellenünk. A bűntudaton vagy az önutálaton keresztül önmagunk ellen is irányulhat. Képes aláásni minden gondolatunkat, és a düh gyakorlatilag megvakít bennünket. Megszállottjai vagyunk a múltbeli igazságtalanságoknak, a minket ért sérelmeknek: az ex, aki összetörte a szívedet; a cégvezető, aki valami ostobaság miatt kirúgott; vagy az autós büfé, ahol rosszul vették fel a rendelésedet. Ezek az érzések megtorlásra sarkallhatnak minket, arra, hogy megbüntessük azokat az embereket vagy intézményeket, akik „rosszul bántak velünk”. Ez a legjobb esetben is kimerítő, rosszabb esetben pedig önszabotáló. Amikor az ellenségeskedés és a rosszindulat motivál, biztosan nem a céljaiddal foglalkozol.

Közöny és lustaság. A puszta cselekvés általában nem elegendő. Embernek lenni melós. Sokaknak könnyebb az állandó szellemi és fizikai aktivitás elől menekülve bezárkózni és tartózkodni az érzésektől. Bármi kell is ahhoz, hogy boldoguljanak a világban, egyszerűen túl sok nekik, és a végeredmény közöny és lustaság lesz. Ez olyan mentális akadály, amelyet valószínűleg te is jól ismersz.

Az emberek hajlamosak a legkisebb ellenállás felé menni, és amikor csak lehet, azt keresik. A probléma az, ha ez ösztönös cselekvéssé válik, és ennek megfelelően akkor is képtelenek vagyunk kitörni belőle, amikor kellene.

Szorongás és bűntudat. A dühhöz hasonlóan a szorongás is képes teljesen elnyomni a produktívabb gondolatokat.

A már ismertetett három akadály megmutatja, hogy a gondolataink hogyan állíthatnak meg minket. A szorongás azonban túlzott szellemi aktivitásra késztet, és arra, hogy túlpörögjünk. A szorongás félelem valami rossz vagy nem tökéletes kimenetelű dologtól. Nyugtalansághoz és aggodalmaskodáshoz vezet, ami miatt az embert elönti a stressz, a félelem, majd végül a bűntudat. Hogyan lehetnél hatékony, ha megnyomorít a félelem? Világos, hogy sokkal biztonságosabb, ha egyáltalán nem teszünk semmit. Az önfegyelem távoli prioritássá válik a biztonsággal szemben.

Tétovázás és kétségek. Miért törekednél az önfegyelemre, ha azt hiszed, hogy minden hiábavaló? A kétségekkel, önbizalomhiánnyal vagy bizonytalansággal küzdő számára önmaga megkérdőjelezése olyan gyengítő tényező lehet, amely jóval túlmutat azon a ponton, ahol az önvizsgálat még hasznos. „Nem tudom, hogy képes vagyok-e erre”, „Jól csinálom?”, „Egyáltalán, mi értelme van ennek az egésznek?”, „Mi a fene ez?” Ilyesfajta kérdések akadályozzák a fegyelmezett cselekvést.

Közvetve felhívják a figyelmünket arra, hogy miért is kellene tennünk bármit, vagy éppen elég bizonytalanságot keltenek egy adott feladattal kapcsolatban ahhoz, hogy minden további nélkül felhagyjunk vele. Ez éppen az ellenkezője annak, amit egy fegyelmezett ember tesz.

Az önfegyelem helyreállításának egyik kulcsa a tervezés és a kételyek legyőzése. Sajnos ez nem olyan egyszerű, mint az önismeret, amint azt a következő részben megtudhatod. Bár azzal, hogy egy pillanatra megállsz, talán el tudsz hárítani néhány mentális akadályt, néhány mélyebb, biológiai jellegű kérdéssel is foglalkoznod kell.

AZ ELLENED DOLGOZÓ AGY

Szinte senki sem vitatja az önfegyelem fontosságát, még akkor sem, ha az adott ember tudja, hogy ő maga képtelen rá. Bárki, akinek van némi élettapasztalata, tisztában van vele, hogy egészséges önkorlátozással és akaraterővel többre viheti. Ha ő maga nem mindig tanúsított is önuralmat, legalább látott példákat, sikeres embereket, akik így tettek, és készséggel elismeri, hogy az ilyen emberek – legalábbis látszólag – többet érnek el, mint azok, akik nem annyira fegyelmezettek.

Miért dolgozunk a saját érdekeink ellen, amikor arról van szó, hogy beépítsük az életünkbe az önkontrollt? Nem akarjuk megenni a zöldséget? Nem egészen. Sajnos az egyik fő ok egy általánosabb tényező, amely közvetlenül vagy közvetve mind az öt mentális akadályozó faktor oka: maga az agy.

Az agy egy hálózat. Alapvetően idegsejtekből, azaz neuronokból áll. Ezek az idegsejtek kémiai reakciókkal kommunikálnak egymással. Az egyik idegrostban aktiválódik egy impulzus, majd vegyi anyaggá alakul, amely átmegy a résen, és egy másik idegrost fogadja. Ez a naponta körülbelül trilliószor végbemenő folyamat irányítja alapvetően minden tettünket, szavunkat vagy gondolatunkat. A résen átmenő vegyi anyag az úgynevezett neurotranszmitter. A különböző neurotranszmitterek különböző kommunikációért felelősek az agyban. A gondolatainkat és reakcióinkat gyakorlatilag ezek a vegyi anyagok határozzák meg. Az önfegyelem egy bizonyos neurotranszmitterhez, a dopaminhoz köthető.

A dopamin egyike azon anyagoknak, amelyek az agy öröm- és jutalomközpontjaira hatnak. Más szóval, amikor valamilyen örömöt tapasztalunk vagy jutalmat kapunk, általában a dopamin áll a háttérben. Minél nagyobb a felszabaduló dopamin mennyisége, annál nagyobb az öröm, amit érzünk. Ez történik egy kellemes dolog alatt és után. Érezzük, miközben megeszünk egy tucat fánkot, és egy nagyszerű edzés után is. A dopamin azonban az örömre vagy jutalomra várakozáskor is felszabadul. Ez kapcsolja össze közvetlenül az önfegyelemmel.

Ez ugyanis szabotálja azt.

Az a helyzet, hogy mindnyájan dopaminfüggők vagyunk. Minél hamarabb, de ha lehet, akkor most azonnal akarjuk. Az agyunk vágyik rá, és ez nagy szerepet játszik abban, hogy megmondja, mikor cselekedjünk vagy hagyjuk abba, amit csinálunk. Ez megnehezíti, hogy figyelmen kívül hagyjunk valamit, ami azonnal dopamint ad, és a késleltetett dopaminra összpontosítsunk, még ha az lényegesen kevesebb lesz is. Miért menj el az edzőterembe, ha most azonnal ehetsz egy pitét, még akkor is, ha tudod, hogy mi a jobb neked?

A dopamint keressük, ezért az emberi viselkedéssel kapcsolatos egyik legismertebb elmélet, az örömelv irányít bennünket. Azért olyan híres, mert ez egyúttal a legkönnyebben érthető is. Az örömelvet először a pszichoanalízis atyja, Sigmund Freud emelte be a köztudatba, bár már az ókori görögök, például Arisztotelész is tisztában volt vele, milyen könnyen manipulálhatók vagyunk az öröm és a fájdalom által.

Az örömelv szerint az emberi elme mindent megtesz azért, hogy keresse a boldogságot, és elkerülje a fájdalmat. Nem gondolkodik, nem elemez. Ösztönösen  haladéktalanul abba az irányba mozdul, amerre több öröm és kevesebb fájdalom várja. Zabolázatlan. Nem fogja vissza magát. Semmi érzéke nincs hozzá. Ősi és szűretlen. Ennél egyszerűbb nem is lehetne. A legtalálóbb hasonlat a drogfüggő, aki semmitől sem riad vissza, hogy újabb adaghoz jusson.

Létezik néhány örömelvvel kapcsolatos szabály.

Minden döntésünk alapja, hogy igyekszünk valahogy örömérzethez jutni, illetve elkerülni a fájdalmat. Talán hallottál már arról a feltevésről, miszerint nincs igazán önzetlen tett a világon. Ezen elv szerint biztosan nem létezik. Még a jótékonykodás is valamilyen módon örömet okoz, vagy elkerüli a bánatot. Bármit teszünk a nap folyamán, minden az élvezet elvén nyugszik. Azért vágatod le a hajad, mert úgy gondolod, hogy ettől vonzóbb leszel, ami boldoggá tesz. Ugyanakkor védőmaszkot viselsz, amikor forrasztólámpát használsz, mert el akarod kerülni, hogy a szikrák az arcodba és a szemedbe repüljenek, mert az fájdalmas. Ha visszavezetjük minden döntésünket, legyen az rövid vagy hosszú távú, azt találjuk, hogy mind egy kis örömből vagy fájdalomból ered.

Az önfegyelem gyakorlása szempontjából fontos tudnunk, hogy amit meg kell tennünk, az gyakran fájdalmas és nem túl örömteli, ezért nem tesszük meg.

Az emberek keményebben küzdenek a fájdalom elkerüléséért, mint az örömért. A viselkedésed inkább a fájdalom elkerülése, mint az élvezetkeresés irányába fog elmozdulni. Az ösztön, hogy túlélj egy fenyegető helyzetet, sokkal erősebb, mint például a kedvenc csokid elfogyasztása iránti vágy. Inkább elkerülnéd, hogy pofon vágjanak, mint hogy megidd a kedvenc whiskey-det.

Az önfegyelem gyakorlása szempontjából fontos tudnunk, hogy feladni gyakran kevésbé fájdalmas, mint kitartónak lenni. Tehát feladjuk.

Az örömről és a fájdalomról alkotott elképzeléseink erősebb mozgatórugók, mint a tényleges dolgok. Amikor az agyunk felméri, hogy mi lesz kellemes és mi fájdalmas élmény, akkor olyan forgatókönyvek alapján dolgozik, amelyekről azt gondolja, hogy megmutatják, mi történik, ha belevágunk egy adott dologba. És néha ezek a forgatókönyvek tévesek. Valójában az esetek többségében nem fedik a valóságot.

Például lehet, hogy tériszonyod van. Az ejtőernyőzés természetesen a legrosszabb rémálmod lenne. Nekem legalábbis az. Lehet, hogy fogalmad sincs, milyen érzés. Valószínűleg még soha nem voltál bungee jumpingon, esetleg még hullámvasúton sem ültél. Talán a tériszonyod legfeljebb a kétszintes házad erkélyén állva tesztelted. De a repülőgépből való kiugrás gondolatától is hányingered lesz. Elmédben a súlytalanság a halál előjele. Látod magad előtt, hogy valóban meg fogsz halni. De valójában még nem próbáltad ki. Pusztán az elképzeléseidre és feltételezéseidre hagyatkozva a végletekig felnagyítod az ejtőernyőzés okozta kellemetlenségeket. Egyébként az ejtőernyőzés esetében hihetetlenül alacsony a balesetek aránya, és az egész nem több néhány percnél. Az agyad a legrosszabb forgatókönyveket pörgeti.

Az önfegyelem gyakorlása szempontjából fontos tudnunk, hogy az ismeretlen félelmet szül, ami elkerülő magatartást eredményez. Tehát kerüljük a cselekvést.

Az idő megváltoztatja az örömöt és a fájdalmat. Általában a jelen pillanatra összpontosítunk: mit kaphatok szinte azonnal, mi tenne itt és most boldoggá? Továbbá: mi történhet nagyon hamar, ami fájdalmas lehet, és el kell kerülnöm? Az azonnaliság a király. Egy dollár most azonnal sokkal vonzóbb, mint öt dollár egy hónap múlva.

A hónapok vagy évek múlva bekövetkező öröm és fájdalom nem igazán foglalkoztat bennünket. Az a legfontosabb, ami éppen a küszöbünkön áll. Bizonyára nem segít a jövő tervezésében, ha megrekedünk a jelen pillanatban.

Az önfegyelem gyakorlása szempontjából fontos tudnunk, hogy a várt jutalom ritkán azonnali, és gyakran annál nagyobb, minél inkább késleltetett. De megrekedünk a jelenben, ezért nem teszünk semmit.

Az érzelem legyőzi a logikát. Amikor az élvezet elvéről van szó, az érzéseid hajlamosak háttérbe szorítani a racionális gondolkodást. Lehet, hogy tudod, hogy valami jó vagy rossz lesz neked. Teljesen átlátod, hogy miért lesz így. Mindent értesz.

De aztán egy érzelmi impulzus felüti a fejét, és azt kiáltja: „Na és?!” Semmit sem tehetsz a vulkán ereje ellen, még akkor sem, ha tudod, hogy az irányításod alatt áll. Egy dollár elvesztése önmagában is rossz lehet, de amikor érzelmekkel itatod át ezt a veszteséget, akkor az már nem a pénzről szól, hanem sokkal inkább mindarról, amit az képviselhet. Megindultál lefelé egy csúszós lejtőn.

Az önfegyelem gyakorlása szempontjából fontos tudnunk, hogy a logika közel sem irányítja annyira a viselkedésünket, mint ahogyan azt hinni szeretnénk.

Ezen a ponton már látnod kellene, hogy az örömelv az önfegyelem egyik fő szabotálója. Biológiailag mindig is úgy voltunk beállítva, hogy ne gondolkodjunk előre, hogy leginkább a jelen pillanat érdekeljen minket. Lényegében ez az ellentéte annak, amire az önfegyelem összpontosít. Ez az oka annak is, hogy a vágyaink kielégítésének késleltetése nehéz. Ezt azonban megkerülhetjük azzal, hogy máshogy gondolkozunk az örömről és a fájdalomról.

{1} Automatikus érzelmi reakciót okozó ingerek – A szerk.