Hiro Arikawa

A búcsúzó macska

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Mitorineko

Fordította: Kósa Bálint

Mitorineko © 2021 Hiro Arikawa. All rights reserved. First published in Japan in 2021 by Kodansha Ltd.,

Tokyo. Publication rights for this Hungarian edition arranged through Kodansha Ltd.,

Borítókép: JL G képe a Pixabay -en

Hungarian translation © Kósa Bálint, 2022

ISBN 9789635800933

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Nyolc óra

Az utazó macska krónikája

(kapcsolódó történetek)

Egy dobozban találta magát miután felébredt.

Körülnézett, majd meglátta a testvérét. Fehér, pelyhes szőre volt, helyenként barna foltokkal. Elvileg több, hasonló szőrű testvér születhetett, de csak ők ketten voltak a dobozban.

A doboz teteje csak lazán volt lehajtva, így beszűrődött egy kis fény.

Ha sírok, biztos jön majd a mamám – gondolta. Elkezdett hát hangosan nyávogni. A tesója sem tehetett mást, ő is rázendített.

Egy kis idő múlva kinyílt a doboz teteje, de nem a cica mamája, hanem egy ismeretlen fiú kukucskált be. A fiú arca mögött a kék ég tündökölt.

A fiú megszeppent arckifejezéssel, némán figyelte
a doboz tartalmát.

– Jé, egy cica!

Egy huncut, vidám hang hallatszott mögüle. A fiú mellett előbukkant még egy kisfiú arca.

– Honnan kerültek ide?

– Nem tudom, csak ide volt rakva ez a doboz.

– Hű, de cukik!

A később érkezett fiú benyúlva a dobozba simogatni kezdte a két cicát. Felbátorodva a másik fiú is simogatásba kezdett.

– Szerinted megfoghatjuk? – kérdezte a másik, később érkezett fiú, majd a tenyerére rakta a kiscicát. A fiú pedig a kiscica tesóját fogta meg ugyanúgy.

– Kidobták, mert nem kellettek senkinek?

– Igen, talán azért – válaszolta barátja kérdésére az első fiú, majd egyszerre mondták ki sóhajtozva: – Kegyetlenség…

– De mennünk kell, lekéssük az úszást!

– Aha, tényleg, el kéne indulni.

Mondogatták, de nehezükre esett az elindulás. Főleg a később érkezett fiú nem akart megmozdulni.

– Szatoru, gyere már!

Az első gyerek unszolására Szatoru is visszarakta
a dobozba a kiscicát.

A két fiú sietősen elrobogott, utánuk ismét csönd lett.

Egy kis idő múltán árnyék vetődött a dobozra. Sárga sapkás kislányok kukucskáltak be a résen.

– Jaj, de aranyosak!

Kacér hangok közepette egy kéz nyúlt be a kiscicáért a dobozba. A cica testvérét is cirógatta már egy másik kéz.

– Szegény cicusok!

– Talán hazavihetném…

– De megengedik otthon?

– Hát nem is tudom, de… talán a mamám megengedi, mert olyan aranyosak.

– Tényleg? Ha valóban megengedi, ugye majd játszhatok vele?

– Jó, persze. Szerinted melyiket válasszam, melyik az aranyosabb?

Majd a két kislány felemelve, megfordítva elkezdte összehasonlítani a két cicát.

– Talán ezt választom.

– Ne már, ennek olyan fura görbe farka van!

– Tényleg? Akkor legyen inkább a másik!

A kislány visszarakta a dobozba a kiscicát, majd felvette helyette a testvérét. A testvérének egyenes farka volt, nem úgy, mint neki.

A testvérét elvitték, nem tért már vissza.

Az egyedül maradt kiscica már sokkal gyámoltalanabbul nyávogott. Eddig a mamacica mindig megjelent, de most hiába sírt, nem jött senki.

A sok sírásban elfáradt cica hangja egyre kisebb lett, majd egyszer csak álomba merült. Nem is emlékezett rá, mikor aludt el.

Halk suttogásra ébredt fel. Miután felnézett, látta, hogy az úszásból hazajött fiúk jöttek el ismét.

– Mi történt a másikkal? – A lányok által korábban elvitt testvéréről beszélgettek.

– Mennyire jó lenne, bárcsak befogadhatnánk! – a kiscicára meredt szemekkel mantraként ismételgették a fiúk.

Majd egyszer csak a Szatoru névre hallgató fiú hirtelen elhatározta magát:

– Én megkérem anyukámat.

– Az nem ér! – vetette oda szemrehányóan Szatorunak a barátja. Majd egy kicsit félénken hozzátette: – …én találtam rá előbb.

Szatoru bocsánatot kért.

– Hát persze, Kó, te találtál rá először, téged illet meg.

A Kónak becézett fiú felkapta a cicát a dobozzal együtt, és hazament.

– Nem, nem! Szó sem lehet macskáról!

Kó apja hallani sem akart a kiscica befogadásáról. Kó sem adta fel egykönnyen, de végül kénytelen volt beletörődni. Nagy könnyek közepette vitte ki a dobozt, benne a cicával. Úgy festett, a kiscica megint az utcán fog kikötni.

De Kó Szatoruékhoz ment el.

– Mi van, Kó?

– Nem engedi apukám a cicát.

A zokogó Kónak Szatoru csak annyit mondott:

– Értem… – majd folytatta: – Van egy jó ötletem!

Szatoru, megfogva Kó kezét, sietve eliszkolt, ki az utcára. Az otthoniaknak arra a kérdésére, hogy mégis hova megy, csak visszakiabált hangosan, hogy Kóval egy kicsit elmennek világgá.

– Van egy stratégiám – mondta izgatottan Szatoru.
– A múltkor olvastam valami hasonló esetről az iskolában. Egy fiú talált egy kiskutyát valahol, de az apukája nem engedte, és kikapott, hogy vigye vissza oda, ahol találta, de nem tudta megtenni, inkább elment hazulról. Utána egész este keresték a fiút, éjszaka meg is találták, és az lett a vége, hogy megtarthatta a kutyust, ha a gondját viseli. Ezért Kó, vidd a cicát, és menj el hazulról!

Kó ugyan kétségbe vonta a stratégia sikerességét, Szatoru hajthatatlan volt.

Szatoru és Kó a közelben rágcsált valami nasit, a cica pedig kapott egy konzervet. Egészséges és laktató nedves eledel volt. Az éhes kiscica rávetette magát. Olyan hévvel ette, hogy az orrába is ment egy kis szósz, amitől prüszkölni kezdett, Szatoru és Kó pedig majd megfulladtak
a nevetéstől.

Szatoru terve azonban nem úgy sikerült, ahogy gondolták.

– Elég legyen!

Egy mérges hangot hallottak, mely azzal folytatta, hogy „gyere haza most azonnal”, meg hogy „mit képzelsz” és hasonló. Kó apja volt az.

– Vigyázat, itt az ellenség! Meneküljünk!

Ki sem mondta Szatoru, a doboz máris elkezdett össze-vissza rázkódni. A két gyerek azonnal menekülőre fogta, kezükben a dobozzal.

A nagy futás közben a cica csak úgy forgott tehetetlenül a dobozban.

Végre ismét nyugalmi állapotba került a doboz és vele együtt a cica is. Kinyílt a tető és belenézett a két fiú.

– Nincs baja? Eléggé felráztuk szegényt.

Több rázkódást már nem kért a kiscica, így nemtetszését ki is nyilvánította egy hangos „nyáúú”-val.

– Hallottad? A cica volt.

– A tetőn vannak!

A felnőttek felől érkező zajok között különösen felismerhető volt Kó apukájának ideges kiabálása:

– Kószuke, most már aztán tényleg elég legyen!

Az érezhetően mérges hang hallatán Kó kezdett kétségbeesni, és elpityeredett.

– Egyáltalán nem működik a terved, mindenki haragszik, Szatoru, miért hazudtál nekem?

– Várj, innen még tudunk fordítani, nincs veszve semmi.

– Dehogyis nincs! Minden el van fuserálva!

Már egymással kezdtek el vitatkozni, miközben a felnőttek próbálták elkapni őket.

– Onnan a vészlépcső felől fel lehet menni a tetőre!

Kó apja próbált feljutni a lépcsőn.

– Nincs menekvés, végünk!

Az egyelőre nem volt világos, miként lesz vége, de a cica szempontjából a lényeg az volt, hogy ne rázzák már ennél jobban.

Majd Szatoru kiabált.

– Állj! Ne gyertek utánunk, vagy leugrom innen!

Feszült volt a hangulat a felnőtteknél.

– Mondja mindezt Kó.

– Hogy mi van? Én?

Kó nem is gondolt ilyenekre.

– Miket adsz a számba? – mormolta kiakadva Szatorunak, és ismét vita alakult ki kettejük között.

– Szatoru! Igaz, amit mondtál az előbb?

– Igen, igaz, Kó már le is vette a cipőjét!

Sikolyok és kétségbeesett hangok a felnőttektől.

– Elég legyen!

Ordított rájuk Kó apja.

– Mégis mit képzeltek!? Azonnal felmegyek és lecibállak onnan!

– Ezt nem ajánlom, Kó tényleg komolyan gondolja!
Ha feljön, Kó le fog ugrani a cicával együtt!

A leugrás következménye semmiképpen sem volt pozitív a cicára nézve, ezt ő is megértette, de a doboz falai túl magasak voltak számára, nem volt menekvés.

A két fiú pedig még mindig vitatkozott egymással.

– Ne áldozd már fel az életem, túl messzire mész!

– De hát meg akarod tartani a cicát, nem?

– Persze, az jó lenne, szeretném, de…

Kó szavai elakadtak, majd a kétségbeesett fiú feldúltan kérdőre vonta barátját.

– De te miért nem teszel érte semmit? Miért nem kérdezed meg esetleg a szüleidtől, hogy nálatok maradhat-e?

Szatoru megtorpant.

– Tényleg? Akár az enyém is lehet?

– Nem ez lenne az első normális gondolat, mielőtt feláldozod a barátod életét egy cicáért?

– Ezt miért nem mondtad előbb? Csak ennyi lenne az egész?

Summa summarum a kiscicát végül Szatoru családja fogadta be.

Persze aznap este Szatoru is jól kikapott a szüleitől.

Szatoru farkaséhesen majszolta az elmaradt vacsorát, miközben hosszasan hallgatta szülei intő szavait.

Hasonló étvággyal a cica is mohón falta az elé rakott konzervet. Ahogy fogyott az eledel, egyre nehezebb volt neki a sarkokból kinyalogatni a finom falatokat, de Szatoru mamája segített összekaparni az ujjával a maradékot.

Amint befejezte az evést, és elkezdett tisztálkodni a nyelvével, látta, hogy Szatoru is megevett mindent, és
a szülei is befejezték a fegyelmezést.

– Olyan két hónapos lehet.

Mondta az anyukája miközben a cica füle mögött kezdte el lágyan simogatni. Ez olyan jó érzés volt neki, mintha az igazi cicamama nyalogatta volna, így hát akaratlanul is dorombolni kezdett.

– Hű, micsoda hangok!

Szatoru kikerekedett szemekkel figyelte.

– Ha elégedett egy cica, dorombolni szokott.

Szatoru nagyokat bólogatott.

– Látod, ezt is nagyon szereti.

És az álla alatt, a nyakánál kezdte el finoman vakargatni, amit Szatoru is megpróbált, persze egy kicsit ügyetlenebbül mozogtak még az ujjai.

– Kulcsfarkú.

– Hogyhogy kulcs?

– Olyan, mint egy nagy kulcs, látod milyen ferde?

Az anyukája megérintette a farkát pont ott, ahol elferdült. A ferde farok volt a kizáró ok napközben a sárga sapkás kislányoknál, de itt szerencsére nem volt probléma.

– Nevet kéne adni neki.

Mondta az apuka, amire Szatoru azonnal reagált.

– Lamborghini! Lamborghini!

– Ez hosszú és nehéz kimondani.

– Akkor McLaren! Legyen McLaren!

– Hagyd már az autóneveket!

– De olyan klasszak!

Mivel a név kapcsán kisebb konfliktus kezdett kialakulni Szatoru és az anyukája között, az apuka békítő szándékkal előállt egy javaslattal.

– Idegen szavak helyett valami japános nevet találjunk neki inkább. Vannak ezek a barna foltok rajta, ezért én a Foltos nevet ajánlanám.

– Ne, ez túl egyszerű és unalmas!

Az anyuka azonnal elvetette az ötletet, szegény apuka magára maradt.

Gondosabban megfigyelve a cicát, Szatorunak újabb ötlete támadt.

– Nyolc! Legyen Nyolc!

A szülők nem értették.

– Nézzétek a homlokát! Olyan, mintha kandzsival ráírták volna, hogy nyolc.

– Hát ez sem valami izgalmas név, de apádnak talán tetszik.

Az anyuka beletörődve jelezte mindkettőjük felé, hogy részéről elfogadható a javaslat.

– Tulajdonképpen nem is rossz a Nyolc, hiszen azt mondják, a nyolcas szám szerencsét hoz.

El is dőlt a kérdés, Szatoru felemelte a kiscicát és az orrához dörgölte saját orrát.

– Nyolc! A te neved Nyolc lett, ugye tetszik?

A cica nyávogott egyet, amit Szatoru egy határozott igenként értelmezett.

– Válaszolt! Tetszik neki!

Szatoru fülig érő mosollyal, kivirult orcával konstatálta a választ.

Így lett Szatoruék cicája Nyolc.

*

Eleinte még emlékezett egy kicsit a mamájára, a testvéreire és az előző helyre, ahol lakott, de a Szatoruéknál töltött három nap elég volt ahhoz, hogy mindezeket teljesen elfelejtse.

Kó mindennap eljött látogatóba. Aznap is hozott neki egy kis ajándékot.

– Az anyukám vette tegnap, nézd, itt ez igazi nyúlszőrből van.

Majd megmutatta Nyolcnak a játékot, mely egy kis botból állt, a végén egy odakötött szürke nyúlpamaccsal. A pamacs jobbra-balra mozgott előtte.

Gyorsan mozog valami ide-oda, de nem túl érdekes.

– Nem lesz ez így jó! – mondja Szatoru, és kivette Kó kezéből a játékot. Egy párna alá dugta a pamacs végét, majd apránként egy kicsit megmozgatta a bottal. Megállt, majd ismét meghúzta egy picit.

A reakció azonnali volt, először a hátsó lábak voltak készenlétben, majd a görbe farok próbált kiegyenesedni. Egy nagy ugrás és már el is kapta a két első mancs a nyúlpamacsot! Azazhogy csak majdnem, a kicsi puha zsákmány pont megszökött a karmai közül.

A következő ugrás is sikertelen volt; a szürke préda ezúttal a párna alá rejtőzött el. De pillanatok múlva a háta mögött jelent meg ismét, mire Nyolc akrobatikus mozdulattal vetette rá magát – hiába. Ez a huncut kis préda nem hagyta magát elkapni.

– Hű, de jól csinálod!

– Ugye?

Szatoru büszke volt a technikájára, amit az anyukájától tanult el, persze az anyukája még ennél is jobban csinálta. Kicsi korában neki is volt egy cicája.

– Most már tudom, hogyan kell, kipróbálom ismét.

Kó ugyan alkalmazta a Szatorutól ellesett mozdulatokat, de még mindig túl sebesen mozgatta a botot. Nyolcnak ez túl gyors volt, a szemével nagyon figyelt, de nem tudta rávetni magát.

– Lassabban próbáld meg!

– Nem túl ügyetlen ez a cica?

– Nem is, csak egy kicsit hóbortos.

A hóbortos szót a szülei használták. Állítólag majdnem ugyanaz a jelentése, csak egy kicsit kedvesebb kifejezés.

Kó már nem rázta ide-oda a játékot Nyolc előtt, inkább a párna alá dugva mozgatta egy picikét. Nyolcnak ez már jobban az ínyére volt, tetszett neki a huncut kis pamacs.

– Uzsonna!

Szatoru anyukája hozott frissen gőzölt kenyeret, ami egy kis időre lekötötte Kó figyelmét. A helyzetet kihasználva Nyolc végre elkapta a szürke prédát, jóízűen harapdálta a nyúlszőrös pamacsot.

– Hol van benne a mazsola?

– Nem mindig van benne, most éppen nincs.

– Ne már!

Szatoru a nyafogásért cserébe kapott anyukájától egy pöckölést a homlokára.

– Én jobban szeretem a kakaósat!

Ezt már Kó mondta. Szatoruéknál gyakori uzsonna szokott lenni a kakaós knédli is. Anyukája a tésztába szokott tenni egy kis kakaóport.

– Nem volt már kakaó sem, nem panaszkodunk, hanem eszünk!

Kó is kapott a homlokára egy pöckölést. Kó kifejezetten örült ennek.

Mivel a két fiú már nem játszott vele, unalmában Nyolc elkezdett keresni valami érdekeset. Talált is egy új játékot, amire rögtön rávetette magát.

– Aú, ez fájt!

Szatoru a lábujja helyett keresett valami érdekeset Nyolc számára. A szatyorban – ahol a cicás játékok voltak – talált egy igazán neki valót. A fehér játék egér farka igazi bőrből volt.

– Na? Ugye tetszik?

Szatoru a farkánál fogva forgatta a kis egeret Nyolc előtt.

– Kapd el!

Az egér a folyosón landolt, Nyolc utánaeredt. Adott is egy nagy pofont az egérnek, ami csúszott tovább a folyosón. Utolérve kapott még egyet, de eredt utána a cica is.

– Nyolc kedvenc játéka.

– Igen, vele egyedül is szokott játszani.

– Vajon tud igazi egeret is fogni?

– Talán…

Kó kérdése a következő évszakban megválaszolásra került.

– Úristen, egy egér!

Szatoru anyukája óriásit sikított nagytakarítás közben, amikor a szekrény felső polcáról egy háziegér ugrott le. Végigsüvítve a szobán, az egér szemben találta magát Nyolccal.

– Nyolc! Kapd el!

De hát ez az egér legalább háromszor akkora volt, mint az ő kedvenc játék egere, nem is fehér, hanem szürke, ráadásul a cicapofonok nélkül is magától mozgott. Ő még ilyet nem látott.

Nem is tudta, mit csináljon, ezért hátrahőkölt pár lépést.

Az egér pedig a lábai között elosonva egyenesen a bejárati ajtóhoz futott, majd ott megérezve a friss levegőt megállt, és utat keresett.

– Zavard ki!

Szaladt oda egy összetekert újsággal az apukája.

– Szatoru! Csukd be a szoba ajtaját!

Anyukája utasítására Szatoru villámgyorsan bezárta
a nappali ajtaját, majd Nyolc elé guggolt.

– Nyolc, te cica létedre félsz az egerektől?

Nyolc nem vette jó néven a szemrehányást. Nem az általa már jól ismert egér volt az, hanem valami teljesen más.

– Persze az igaz, hogy először láttál egeret, meg te egy elkényeztetett házi cica vagy.

De hát az nem is egér volt! Nyolc duzzogva nyávogott egyet, de se Szatoru, sem az anyukája rá se hederített.

– Hahó, végre kiszaladt a házból!

Visszajött apa is.

– Nyolc, te aztán szép kötényt adtál az egérnek!

Mondta apu, és vigasztalóan megcirógatta Nyolc fejét. De hát mondom, az nem is egér volt – duzzogott, de már senki sem figyelt rá.

– Hiába van cicánk, az egerek vígan szaladgálnak.

Na ebből elég! Nyolc sértődötten kényelembe helyezte magát a fotel sarkában.

Senki sem érti meg az én helyzetemet.

– Sebaj, nekünk nem is cicánk van, hanem egy Nyolcunk.

– Na most meg duzzogsz?

Odajött Szatoru simizni egy kicsit, de most már késő.

– Ne vedd zokon, nem muszáj egerészned, így is nagyon kedvelünk.

Nyolc zokon akarta venni, el is határozta, hogy egy darabig rossz kedve lesz, de Szatoru olyan finoman cirógatta a füle mögött, és olyan kellemesen vakargatta a nyakánál, hogy akaratán kívül elkezdett dorombolni.

Nyolc szemében Szatoru egy nagyfiú volt, amikor rátalált, de úgy érezte, valahogy mostanság már ő az érettebb.

Valószínűleg a macskák órája gyorsabban jár, mint az embereké. Mikor erre rájött, Nyolc már rég lehagyta Szatorut és egy érett macska volt.

A nyúlszőrös játékok vagy a fehér plüss kisegér már nem kötötték le annyira. Nem szívesen játszott már Szatoruval sem.

– Bezzeg amikor rátaláltunk, még olyan kis cuki volt.

Kó a tenyerével mutatta, mennyire kis öklömnyi állatka volt. Ez azért egy kicsit túlzás, de az emlékek már csak ilyenek: túloznak egy kicsit. Hiszen még gyerekek, azért emlékeznek rosszul. Persze Nyolc is emlékezett azokra az időkre, Szatoru akkora volt, mint egy hegy.

Szatoru és Kó sokkal lassabban növekedtek. A macskák egy év alatt a többszörösére nőnek meg, bezzeg az emberi gyerekek egy év alatt csupán pár centit.

Ők vajon hány év alatt akarnak felnőtté válni? Nagyon fura ez az emberi fajzat.

Nyolc számára ez már a második tavasz volt, miután új családra lelt.

A két fiú hátán egyre kisebbnek tűnt a fekete iskolatáska. Nem is vette észre, hogy mennyit nőttek, de jobban szemügyre véve sokat nyúltak a végtagjaik.

Gyorsan elmúlt a tavasz, majd beköszöntött a nyár. Szatoru egy aranyszínű, csillogó trófeát hozott haza egyik nap. Volt már hasonló, de ilyen nagy még nem.

Aznap este Szatoru kedvenc ételei kerültek az asztalra. Rántott csirke, krumplisaláta és szusi. Azt is úgy, ahogy szerette: legalább az egyharmada tojásos szusi volt.

Nyolc is részesült az ünneplésből, kapott egy kis főtt csirkehúst.

Szatoru gyümölcslével, apa és anya sörrel koccintott a vacsora előtt.

– Gratulálunk a győzelemhez, Szatoru!

Kóval évek óta ugyanabba az úszóiskolába jártak, ott nyert meg valami versenyt. Állítólag ez volt eddig a legnagyobb versenye, amit megnyert.

– Nagyon büszke vagyok rád, kisfiam, én annak idején alig bírtam huszonöt métert leúszni.

– Nem is csoda, mi Hokkaidóban{1} nőttünk fel.

Anyu szerint Hokkaidóban még nyáron is hideg volt a tenger vagy a folyó vize, ezért csak a megszállott emberek tanultak meg jól úszni.

– Az oktató azt mondta, majd a továbbtanulás után is érdemes lenne folytatni az úszást. Mit gondolsz, szeretnéd folytatni?

Szatoru ezt alig hallotta meg, helyette a rántott csirkével volt elfoglalva. Már hármat is megevett. Közben a tojásos szusit is csak tömte a szájába.

– Hát, ha Kó is folytatja, akkor én is – motyogta majszolás közben, majd ráharapott a negyedik csirkére.

Kó viszont nem úszott olyan jól, a mai versenyen sem indult.

– A középsuliban{2} lesz majd úszóklub, nem?

Kérdezte apa, de Szatoru csak megismételte, hogy „majd ha Kó is”, és magába tömött egy újabb tojásos szusit.

– Mit mond Kó? Folytatja az úszást?

– Még nem tudja.

Szatoru számára az úszás csak addig vol érdekes, míg Kóval együtt tudtak járni.

Apu egy kicsit sajnálta, hogy Szatorut nem köti le annyira az úszás, kissé lelombozódva szólt hozzá a témához:

– Szabadon döntesz, nem unszolunk.

Majd anyuhoz fordulva felmutatta az üres sörösüveget.

– Főnökasszony – kiáltotta, amire anyu jókedvűen kiment a konyhába.

Szatoru megunhatta már a tojásos szusit, ezúttal egy tonhalasat vett el a tálról. Nyolcat ez már jobban érdekelte, a körmével meg is próbálta elvenni. Szatoru levette a tetejéről a tonhalat és Nyolcnak adta, a maradék rizsgolyót pedig gyorsan bekapta.

Még nem lehetett tudni, hogy a két fiú a középiskolában folytatja-e majd az úszást. De az biztos, hogy egyre hosszabb lesz a kezük és lábuk, jó lesz figyelni a fejlődésüket.

Az nem lehet véletlen, hogy pont ők és nem valami más család fogadott be. Biztos azért kötöttem itt ki, hogy lássam Szatorut és Kót, ahogy felnőnek.

– Nyolcacska!

Szatoru megunta a majszolást, és Nyolc farkával kezdett el játszani. Szatoru szerette a görbe farkát, gyakran birizgálta azt.

A testvérét azért választották ki a kislányok, mert szép egyenes volt a farka. Mekkora szerencse, hogy nem őt vitték el!

A görbe farok Nyolc számára a szerencse jelképe volt.

*

Akár egy gőzfürdő, olyan meleg nyár volt, de végre hűvös szellők fújtak. És magas lett az égbolt is.

– Anyu, hol van a táskám? Azt mondtad, veszel nekem egy újat, nem?

Ahogy hazaért az iskolából, Szatoru az anyukáját faggatta.

– Jól van, jól van.

Anyu mosolyogva vette elő az új utazótáskát, melyet napközben vett meg. Egy csillogó, kék színű, nagy méretű táska volt a kezében.

– Bepakolhatok?

– De hát az iskolai kirándulásig még van egy heted.

– De mielőbb szeretném belepakolni a cuccaimat.

Az iskolai kirándulás nagy esemény volt Szatoru életében.

– Ha három napra pakolok, hány alsónadrágot kell vinnem?

– Kettőt.

– Nem hármat?

– De feltehetőleg rajtad is lesz egy, amikor elindulsz itthonról.

Szatoru ezt nem értette annyira, szerinte nem jött ki így a matek.

– De biztos elég lesz?

– Hát akkor vigyél hármat! Biztos nagy szükség lesz rá, ha esetleg bepisilnél – viccelődött vele fennhangon anyu, mire elvörösödött fejjel vágja rá Szatoru, hogy nem szokott.

– Különben is, az már nagyon régen volt!

Ez való igaz, Nyolc még kiscica volt, amikor Szatoru sárga világatlaszt rajzolt álmában az ágyban. Akkortájt még Nyolcnak is voltak félresikerült emlékei a pisivel, bár ezek a régmúlt fakó emlékei. Ahogy Nyolc is megtanulta elvégezni a dolgait, Szatoru sem szokott már hibázni ebben.

– Nem fogok bepisilni, de a háromnapos kirándulásra kevésnek érzem a két gatyát, csak ennyi!

– Akkor kérdezd meg Kót, hogy ő mennyit visz.

Így is tett. Amikor Kó átjött hozzá, Szatoru rákérdezett az alsóneműk számára. Elég sokáig beszéltek róla, még rajzokat is készítettek a napi beosztásról.

– Első nap este fürdés, itt kell egy. Második nap este még egy. A harmadik nap pedig…

– A harmadik napon már nem kell, mert jövünk haza.

Kó a két darabra voksolt, de Szatoru még mindig mondogatta, hogy „de három napra megyünk”, amire ő is elbizonytalanodott.

Ismét elkezdték rajzolni a pálcikaemberkéket a hozzájuk rendelt alsóneművel.

– Jaj, gyerekek!

Anyu kivette Szatoru kezéből a ceruzát, majd az első nap esti fürdése elé rajzolt egy embert alsógatyával. Még baseballsapkát is rajzolt neki, valószínűleg egy
fiúgyerek.

– Itt van ez a gyerek, akin van már egy alsónadrág, amit otthon vett fel az indulás előtt. Az esti fürdés után egy újat vesz fel, amit másnap este a fürdés előtt vesz le. Ezután felveszi a második hozott gatyáját. Vagyis hármat visz magával, egyet ami rajta volt és kettőt, amit ott vesz majd fel. Értitek?

Anyu lépésről lépésre magyarázta el, miközben le is rajzolta a felhasznált alsógatyákat, így már a két fiúnak is világos volt.

– Értjük, vagyis csak kettőt kell csomagolnunk!

– Pontosan.

Anyu büszkén ment vissza a konyhába, ahol észrevett egy iskolai értesítőt, amely mágnessel volt rögzítve a hűtőgépre. Ebben ismertették a kirándulás részleteit.

– Hú srácok, várjatok csak! Gyertek ide! – kiáltotta vissza a két fiúnak. – Itt azt írják, hogy legyen mindenkinél egy tartalék alsónadrág! Vagyis mégis hármat kell vinni!

– Most ez komoly?

Végre kisilabizálták és mégsem úgy lett, ahogy kiszámolták. Mindkét fiú kiakadt és zúgolódott.

– Anyu, számoljuk újra, a háromnapos kirándulásra tehát hány gatyát kell pakolni?

– Mondom, elvileg csak kettőt.

Anyu visszajött a gyerekekhez, majd a füzetbe a második napra rajzolt még egy alsónadrágot, amit zárójelbe tett.

– A biztonság kedvéért kell vinnetek plusz egy tartalékot.

– Mi az, hogy a biztonság kedvéért?

– Hát például, ha valaki bepiszkít maga alatt…

– De hát mi nem pisilünk be! Ezt kikérjük magunknak!

A vita végén végül megegyeztek, hogy három gatyát visznek magukkal, de csak kettőt fognak használni.

– És mi legyen a zoknival? Abból is hármat kell vinni?

Szatoru kérdésére anyu a válasz előtt inkább megnézte az iskolai értesítőt.

– A zokniról nem írnak semmit, szerintem elég lesz kettő.

– De mi van, ha esni fog és elázik a zokni?

– Ha emiatt aggódtok, vigyetek a zokniból is hármat!

Szatoru és Kó elkezdték megvitatni, hogy vajon szükséges-e a zokniból is egy biztonsági tartalék.

Milyen jó, hogy a macskáknak nem kell ilyen holmikkal foglalkozniuk! Embernek lenni elég macerás lehet – gondolta magában Nyolc, majd belebújt a nagy utazótáskába, és ott kényelmesen összegömbölyödött.

És végre eljött a kirándulás előestéje.

– És akkor a következő… a fogkefe!

– Itt van, tessék!

Szatoru és Kó egyszerre vették ki a fogkefét, és felmutatták akár egy ereklyét. Hogy mit is csináltak? Együtt ellenőrizték, hogy nem maradt-e ki valami. Kó emiatt hozta át a már becsomagolt táskáját. Az iskolai értesítőben szereplő tételeket Kó olvasta fel hangosan, majd mindketten egy kis kutakodás után felmutatták azt.

– Vigyázzatok, a végén még tényleg itt marad valami, ha túl sokat babráljátok a táskát!

Anyu szólt rá a két fiúra a mosás közben, de egyikük sem figyelt oda.

– Alsógatya?

– Három!

– Zokni?

– Kettő!

Zokniból végül elégnek láttak kettőt is.

Miután visszapakoltak, a fiúk elégedetten zárták le a táskákat. De egyikőjük sem vette észre, hogy Kó táskája mellett ott maradt a fogkefe és fogkrém a földön.

Pont emiatt aggódott anyu is. Nyolc az elülső lábaival piszkálni kezdte a fogkefét.

– Kó! Itt maradt a fogkeféd! – vette észre Szatoru, majd Kó elvette Nyolc elől a fogkeféjét.

– Hát ez necces volt…

– Nyolc, ez nem játék, nem a tied!

Csak felhívta a figyelmet az ott felejtett fogkefére és a végén még ő kap ki? Nyolc rosszkedvűen nézett rájuk, amikor Szatoru odahozta a nyúlpamacsos régi játékát.

– Tessék, helyette itt van ez!

Nyolc úgy gondolta, megbocsájt ezért a kis atrocitásért, elvégre holnaptól mindketten elutaznak három napra. Biztos óriási lelki teher lenne számukra, ha haraggal válnának el tőle. És ugyebár két kis serdülő srácról van szó, még nem értik meg a felnőtteket, az ilyen finom, udvarias jelzéseket.

Meg hát az is szempont, hogy Szatoru anyu kifinomult technikájával mozgatta azt a pamacsot, ami így szuper játék volt, nagyon élvezetes.

A szőrmók megmoccant egy kicsit, majd futott és megállt. És ismét. Nyolc kergette és el-elkapta a nyúlszőrös pamacsot. Közben Kó is kipróbálta, de ő egy kicsit ügyetlenebb volt. Kó nem engedte, hogy elkapja, mindig gyorsabb volt Nyolcnál, és ez így nem is volt olyan izgalmas számára.

– Lassan vacsoraidő!

Anyu kiáltott ki a konyhából.

– Kó, lassan te is menj haza, holnap reggel korán kell elindulnotok!

– De Nyolc most olyan jó kedvvel játszik velünk!

Miattam ne maradj itt! – gondolta Nyolc és elengedte a pamacsot.

Anyu is visszaszólt:

– Nyolccal máskor is játszhattok, de most mars haza!

– Na jó, akkor megyek.

Kó még egyszer utoljára, búcsúzóul megsimogatta Nyolc fejét, majd felvette a cuccait, és hazaindult. Szatoru miután kikísérte barátját, berakta táskáját a szobájába. De semelyikük sem jutalmazta Nyolc áldozatos munkáját, ahogy figyelte, nem maradt-e kint valami. Hiába, ebből is látszik, hogy csupán még gyerekek.

Aznap este Szatoru a vacsora után izgatottan kérdezte apukáját.

– Apu, mit hozzak ajándékba?

– Bárminek örülni fogok, amit hozol nekem.

Apu nem akart túl nagy bonyodalmat okozni, ezért válaszolta ezt, de alaposan lelombozódott miután Szatoru részéről „Uncsi válasz!” volt a reakció.

– Na és anyu, te mit szeretnél?

– Zsírszedő papírt, Jódzsi-ya gyártmányút!

– Mi az, hogy zsírszedő papír?

Anyu felállt, majd a nagy bevásárlótáskából elővette a ridiküljét. Abban volt a piperetükör meg rúzs. Ezeket szokta használni, amikor azt akarta, hogy szépen nézzen ki. Anyu kivett a ridikülből egy kicsi, vékony, noteszszerű könyvecskét. Átlátszó papírlapok voltak benne.

– Látod, ilyen. A Jódzsi-ya papírján látsz majd egy női rajzot.

– Milyen rajzot?

– Várj csak…

Majd rajzolt egy nem túl ügyes, inkább egy fabábúra hasonlító női arcot a noteszbe. Szatoru jobban szemügyre vette, és elég furcsának találta.

– De ha találok ennél szebbet, akkor lehet másfajta is?

– Nem, a Jódzsi-ya-féle a legjobb, olyat szeretnék.

Szatoru megígérte édesanyjának, hogy akkor ilyet fog neki hozni.

Szatoru alig tudott elaludni, annyira izgult. Sokat forgolódott az ágyban, ezért Nyolc is folyamatosan testhelyzetet kényszerült változtatni.

– Nem bírok elaludni, most mit csináljak?

Az éjszaka közepén Szatoru az órájára nézve kétségbeesett hangon mormolta magában. Majd kibújt az ágyból, és kiment a szobából. Nyolc is utánaeredt, mivel aggódott miatta. A nappaliban még világos volt, anyu még ébren volt.

– Anyuuu…

Anyu éppen valamit jegyzetelt az asztalnál. Mindent értett, Szatoru hangjára egy mosollyal válaszolt.

Ezután valamit pakolgatott a konyhában, és pár perc múlva pityegett egyet a mikró. Abból egy bögrében gőzölgő, forró tejet vett ki.

A kirándulás előtti napon vagy a családi utazások előtt Szatoru mindig be volt sózva egy kicsit, sosem bírt elaludni. Anyu ilyenkor ezt a fehér gőzölgő „altatót” szokta készíteni.

– Ma dupla adag mézet tettem bele, szóval hatásos lesz a gyógyszer.

Szatoru nagyot bólintott, majd leült a kanapéra, ott fújta a meleg bögrét.

– Anyu, te már jártál valaha Kiotóban?

– Párszor már igen.

– Voltál a Kiyomizu templomnál is?

– Aha, igen. A közelben volt egy nagyon finom tofus étterem, ajánlom figyelmedbe, ha lesz majd egy kis szabadidőd.

– Ehh, tofu, az tök unalmas kaja.

Ilyen és ehhez hasonló dolgokról beszélgettek. Mire kiürült a bögre, Szatoru szemhéjai érezhetően nehezebbek lettek.

Jó éjszakát kívántak egymásnak, majd Szatoru visszabújt az ágyába. Ezúttal nem forgolódott sokat, talán csak egyet vagy kettőt, és már aludt is, mint a bunda. Az ágy szélén Nyolc is a gömbölyű alvópozíciót felvéve merült álomba.

Másnap sikerült korán felkelnie, és Kóval együtt indultak el az iskolai kirándulásra.

Két nap múlva jön majd haza az ajándékokkal – legalábbis ekkor még így gondolta mindenki.

*

Másnap úgy zuhogott, mintha dézsából öntötték volna.

Nyolc álmos volt egész nap, tudniillik az esős napokon gyötri az álmosság a macskákat.

Reggeli után Nyolc a szokásos helyén, a fotelon tisztálkodott. Apu kinézve az ablakon igazgatta a nyakkendőjét és a fiára gondolt.

– Eléggé esik, mi lehet most Szatoruval?

– De a meteorológia jó időt mondott Nyugat-Japánban.

– Remélem, így van. Sajnálnám, ha rossz lenne az idő. Szerencsétlenek bőrig áznának ebben a zuhéban. Én bezzeg csuromvizes leszek.

– Ne aggódj, elviszlek kocsival az állomásig!

Apu befejezte a reggelit, felvette a zakóját, anyu pedig beáztatta a piszkos tányérokat a mosogatóban.

Együtt indultak el sietve. Apu még elbúcsúzott Nyolctól, de anyu nem, mert akkor még úgy gondolta, hamar hazajön.

Az eső nem hagyta alább, szakadatlanul zuhogott továbbra is. Ilyen időben a legjobb dolog, amit egy macska tehet, hogy szundít egyet.

Az esőcseppek szűnni nem akaró hangkavalkádjában mintha valami szirénahangot hallott volna, de biztos csak képzelődött.

Az alvást is meg lehet unni egy idő után. Ásított egy nagyot, kinyújtotta végtagjait, és egy kifeszített nyíl alakban lazította ki elgémberedett gerincét.

Leugrott a fotelről, és benézett a konyhába. A hasa alapján már elmúlt dél, legalábbis az éhesség erre utalt.

A mosdó mellett, a szokott helyen találta a tálcáját, amiben maradt még egy kis száraz eledel reggelről. Nem valami sok, de majd anyu feltölti, ha észreveszi végre, hogy ebédidő van.

De anyu nem jött, hiába evett meg minden maradékot, a tálca üres maradt. Csak az eső hangja hallatszott mindenhonnan, anyu nem volt sehol.

Furcsállta a helyzetet, de az álomtündérnek nem tudott ellenállni.

Kisebb lett a hangzavar, nem zuhogott már annyira. Kulcs csörgése hallatszott, majd valaki kinyitotta a bejárati ajtót.

Na végre, mi tartott ilyen sokáig? Éhes vagyok. Kiment az előszobába. Nem anyu volt az. Hasonlított rá, de fiatalabb volt nála.

Hisz ő anyu húga, Szatoru nagynénje, már járt itt párszor.

A nagynéni Nyolc láttán egy kicsit megijedt. Sejtette, hogy fél tőle, máskor is előfordult már hogy nem fogadta jó néven a közeledését. Nyolc nem is ment közelebb hozzá.

– Szatoru!

Nagynénje unszolására Szatoru is bejött az ajtón, kezében a táskájával.

Gondolta, odadörgölőzik a térdével, úgy köszönti viszont, de Nyolc ledermedt a küszöbnél. Vajon ő tényleg Szatoru?

Egy sápadt, arckifejezés nélküli alak állt ott.

Mindig úgy mozgott minden porcikája, de most csak két tágra nyitott üveges szem volt ott az arca helyén.

– Öltözz át!

A nagynéni átadott neki egy papírszatyrot. Szatoru ügyetlen mozdulattal vette át azt. Mint egy gép, amit sosem olajoztak meg. Szinte hallani lehetett az izületek kattogó surlódását.

Szatoru a szobájába indult, Nyolc utánaeredt. Ijesztő volt Szatoru, de nem hagyhatta magára ilyen állapotban.

A nagynéni által átadott szatyorban egy olyan öltöny volt, amilyenben apu szokott lenni. Az ing volt csak fehér, minden más fekete. A zakó, a nadrág, a nyakkendő, még a zokni is.

Szatoru levette a színes melegítőt, és felvette a fehér inget. Nadrágot vett, majd a zakó következett. Végül a nyakkendő.

A piros csíkos zokniját is lecserélte a feketére. A csíkos zoknit levetett melegítőjére dobta, majd hirtelen váratlan dolgot tett.