A szerző ezúttal is remekbe szabott, humoros akciókrimivel lepi meg a misztikus történetek kedvelőit. A helyszín Szumátra, a fejvadász-legendák titokzatos földje, a szereplők pedig, az eddigi kötetekből már jól ismert amerikai magánnyomozók Anthony Grey és társa Mike Darms. Hőseink nyaralni indulnának, ám alig fut ki velük a luxushajó a kikötőből, hajmeresztő események egész sora korbácsolja fel a kedélyeket. Vándorló koponyák, rejtélyes szabotázsakciók, egy titokzatos sorozatgyilkos és szimpla gonosztevők teszik próbára az amerikaiak idegeit földön-vízen egyaránt. Anthony Grey és társa azonban most sem hátrál meg a kihívások elől.

„– Én csinálom a pánikot? – tört ki Ryder. – Én? Én vágtam taccsra a műszereket? Én öltem meg a személyzet egyik tagját? Én vezettem ide a hajót? Én fejeztem le azt a másik szerencsétlent?”

„– Te teljesen meg vagy buggyanva – jelentette ki Mike határozottan. – El akarod lopni a koponyákat?

– Csak egy párat.

– Mégis hogy képzeled?

– Legjobb az egyenes út – feleltem. – Simán betörünk és elraboljuk őket.”

Budapest, 2025

Copyright © Anthony Grey (Sebestyén Elemér), 2025

Minden jog fenntartva!

Tilos e kiadvány egészét vagy bármely részét információs rendszerben tárolni, sokszorosítani vagy sugározni bármely módon vagy formában a kiadóval történő előzetes megállapodás nélkül. Tilos továbbá másféle kötésben, borítással és tördelésben terjeszteni, mint amilyen formában kiadásra került.

Borító: Sebestyén Richárd (amorfrocket@gmail.com)

Szerkesztő, korrektor: Sebestyén Kata

Technikai szerkesztés: Sebestyén Katalin

Magyarországon kiadja: Sebestyén & Társa Kiadó

Felelős kiadó: Sebestyén Elemér Antalné

ISBN 978 615 6939 01 2

1

… na most tegyük fel, hogy a fejvadászok levágják a fejét. Már ezzel is marhára jól jár, de az igazi tutiság akkor van, ha mondjuk, megmenekül, viszont lemetélik a két lábát. Egy rakás pénz üti a markát, ráadásul a cég exkluzív ajándékként egy könnyűfém tolókocsit is magához vág. Ennél jobb ajánlatot az elmúlt öt évben nem kapott ebben biztos vagyok, és akkor még nem is beszéltem arról, mi van, ha az egyik karjától is megszabadítják. Mondjuk a jobbtól, mivel gondolom jobbkezes. Ebben az esetben megütötte a főnyereményt, mert akkor nézzük csak a táblázatot hány dolcsit is kap… a’szongya, hogy két láb, egy kar elvesztése esetén, az annyi, mint… summa summarum…

Őszintén szólva, nem ajzott fel különösebben, hogy összegszerűen mennyi a „főnyeremény”, így kissé elfordítottam a fejem a mellettem ülő, hevesen magyarázó férfiról, és kipillantottam az ovális formájú kis ablakon. A SeaStar nevű luxuskatamarán kettős hajóteste büszkén szelte a Jáva-tenger haragos kék hullámait, s a lenyugvóban lévő nap fénye olyan ezüstösen csillogott az oldalán, akár a legfinomabban megmunkált dárdahegyen. Az orrától hátragördülő habos tarajokat figyelve olyan érzésem támadt, mintha egy hatalmas, pezsgővel teli medencében suhannánk.

…Egy pohár pezsgő! Igen ez kellene most, mielőtt – még ha csak képzeletben is –, de megszabadítanak minden nélkülözhető és nélkülözhetetlen testrészemtől.

Nyeltem egyet, aztán a mellettem ülőre sandítottam, aki elszántan zongorázott a laptopja klaviatúráján, miközben továbbra is folyamatosan beszélt.

– …Na most ha még egy fél szem is becsúszik, akkor az egyszeri nagy összegen kívül életjáradékot is kap, tehát élete végéig úgy élhet, mint egy herceg.

– Mint egy nyomorék, béna, vak herceg – jegyezte meg valaki gúnyosan az üléspárokat elválasztó folyosó túloldalán.

Ryder – mert így hívták a lelkesen magyarázó biztosítási ügynököt – elhallgatott, és enyhe rosszallással fordult a hang irányába. A mellettünk lévő üléspáron helyet foglaló fiatal, szőke hajú férfi vigyorogva oldalba bökte a szomszédját.

– Te nem akarsz rácsapni egy ilyen frankó lehetőségre Josie?

A másik, szintén fiatal, de a változatosság kedvéért rövid, barna frizurával ékeskedő fickó elfintorította az arcát.

– Nem hiszem, hogy ha levágnák a lábamat meg a kezemet, akkor a pénz izgatna a legjobban. Talán Bent – azzal megveregette az előttük ülő vállát.

Ryder zavartan pislogott néhányat majd miután rám pillantva felmérte, hogy nem nagyon akarom megütni a főnyereményt, úgy döntött a gúnyolódóknál is tesz egy próbát.

– Nem azt mondtam, hogy muszáj elveszíteni a végtagjainkat ahhoz, hogy jól járjunk egy ilyen biztosítással – magyarázta. – Csak azt, hogy erre az esetre is fel kell készülni.

– De azért nehogy azt akarja mondani, hogy a fejvadászok mindjárt rajtunk ütnek, és lemetélik minden kiálló testrészünket.

– Semmi sem lehetetlen Mr… Mr…

– Gery Jamrock vagyok, ők pedig az üzlettársaim, Ben Frenigan és Josie Pitcairn.

– Nagyon örülök. Tehát csak arra akartam kilyukadni Mr. Jamrock, hogy bármi megeshet.

– Kivéve azt a baromságot a fejvadászokkal – bólogatott Jamrock.

– Már miért lenne baromság? – kérdezte Ryder, mintha nagyon is reális esélye lenne, hogy a harmadik évezred elején, egy tengeren suhanó luxuskatamarán utasait megtámadják a fejvadászok.

– Először is azért, mert már nincsenek fejvadászok – rándította meg a vállát Frenigan.

– Ezt honnan veszi? – nézett rá Ryder szinte csodálkozva.

– Hogyhogy honnan? Most ki akar akasztani?

– Nem, csak gondolom maguk nem idevalósiak.

– Sydneyből jöttünk, de szerintem ez marhára nem számít. Különben is, ahogy elnézem maga se az a tősgyökeres fejvadász.

– Persze, hogy nem – húzta ki magát ültében Ryder. – Csakhogy én évek óta itt élek Indonéziában és ez alatt az idő alatt láttam egyet s mást.

– Például? – kérdeztem közbe óvatosan, nehogy túlzottan felhívjam magamra a figyelmet.

– Sok mindent Mr…

– Grey. Anthony Grey.

– Értem. Tehát sok mindent láttam Mr. Grey, amiről a nyugati világban már azt hiszik, hogy nem létezik.

– De remélem nem koponyanyiszáló fejvadászokat – mondtam.

– Hát azt éppen nem… de például Szumátráról, amely mellett nem sokára elhaladunk, alig tudunk valamit. Egész el van zárva a világ elől.

– Azért nem hiszem, hogy ott letiporják egymás sarkát az aktív fejvadászok – jegyeztem meg.

– Oké, rendben – adta meg magát Ryder, látva, hogy ettől a lehetőségtől nem kapunk ellenállhatatlan késztetést egy magas összegű életbiztosítás megkötésére. – De az életben akkor is bármi előfordulhat. Mondjuk, mi van akkor, ha itt ülünk gyanútlanul, és egyszer csak süllyedni kezd a hajó. Például léket kapunk vagy ilyesmi. A cápák nemsokára körözni kezdenek körülöttünk. A víz csak tódul be a résen, és semmit sem tudunk tenni, a bestiák pedig egyre csak szaporodnak és köröznek és…

Beszéd közben lassan lecsusszant az ülésről s miközben szuggeráló tekintetét egy másodpercre sem vette le a trióról, araszolva közelíteni kezdett hozzájuk. Végül belesüppedt a Frenigan nevű férfi melletti ülésbe és suttogva folytatta a rémtörténetet.

Megkönnyebbülve felsóhajtottam, s újra kinéztem a kis ablakon. A nap vörös korongját mindinkább eltakarták az alacsonyan úszó fekete felhőrongyok. Az eddig szikrázóan csillámló hullámok is egyre sötétebb árnyalatokra váltva kergették egymást a SeaStar mellett jelezve, hogy kiadós égi áldásnak nézünk elébe.

Kissé csalódottan vettem tudomásul a dolgot, és amikor a katamarán középső részében elhelyezkedő bárból visszatérő Mike lehuppant mellém meg is jegyeztem.

– Azt hiszem a szingapúri napfelkelte élménye ugrott.

Társam kinézett az ablakon és vállat vont.

– Vorapaya csak a jegyet adta, az időjárást nem garantálta.

– Ez igaz – ismertem el.

A luxuskatamaránra szóló jegyeket ugyanis ajándékba kaptuk egy surabayai üzletembertől, amiért visszaszereztük neki a Buddha Könnyét, azaz egy rendkívül értékes ékszerkompozíciót. Hálája jeleként nemcsak egy szép kerek összegről kiállított csekkel honorálta a munkánkat, hanem mellékelt hozzá két jegyet a SeaStar-ra, valamint egy kéthetes szállásfoglalást Szingapúr legelegánsabb luxusszállodájának elnöki lakosztályába. És miután az elmúlt három évben nem voltunk szabadságon, úgy döntöttünk igénybe is vesszük a felkínált jegyeket. Vorapaya arra is felhívta a figyelmünket, hogy feltétlenül keljünk korán, amikor megérkezünk Szingapúrba, mert a város feletti napfelkelte a tenger felől érkezve csodálatos látvány.

…Hát erről valószínűleg lemaradunk, de ez legyen életünk legnagyobb tragédiája.

– Milyen a bár? – tudakoltam Mike-tól.

– Szuper, mint minden – felelte társam lelkesen. – A lányok pedig gyönyörűek. Egyébként tőlük tudtam meg, hogy ez a Jakarta-Szingapúr járat igazából még csak kísérleti jellegű, akárcsak maga a SeaStar.

– A SeaStar?!

– Igen. Teljesen új fejlesztés, annyira, hogy ez az első forgalomba állított darabja ennek a hajótípusnak. És ez a harmadik alkalom, hogy megteszi a két város közötti utat.

– Ugye, ugye? – fordult felénk diadalittasan Ryder, aki magyarázás közben azért fél füllel a mi párbeszédünket is hallgatta.

– Mi ugye? – tudakolta társam értetlenül.

– Először is engedje meg, hogy bemutatkozzam – nyújtott kezet a biztosítási ügynök. – Johnny Ryder vagyok.

– Mike Darms…

– Na, Mr. Darms, az imént épp azt kezdtem el magyarázni, hogy bármikor történhet velünk valami olyasmi, amire álmunkban sem gondolunk.

– Ez igaz.

– Hát persze, hogy igaz! Például kiderülhet, hogy a SeaStarnak van valami rejtett szerkezeti vagy gépészeti hibája és akkor…

– Elkezd süllyedni, a cápák meg körtáncot lejtenek körülöttünk – fejeztem be helyette készségesen a mondatot.

– Tessék? – fordult felém értetlenül Mike.

– Mr. Ryder életbiztosításokkal foglalkozik – igyekeztem rávilágítani a lényegre. – És egy nagyon előnyös ajánlatot próbált felvázolni az imént.

– Miszerint? – vált óvatossá Mike hangja.

– Azt magyarázza – vigyorgott Pitcairn –, hogy ez a teknő bármikor elsüllyedhet és akkor vagy a fejvadászok szabadítanak meg bennünket a kobakunktól, vagy a cápák a végtagjainktól. Más szóval azt ecseteli, hogy jobb, ha addig kötünk vele valami nagy összegű életbiztosítást, amíg még van mivel aláírnunk a szerződést.

Ryder látva, hogy Mike személyében gyanútlan áldozat jelent meg a színen, újra visszatért hozzánk, és a tekintetét Mike tekintetébe fúrta.

– Nem tudom, mivel foglalkozik Mr. Darms, de akármivel is, biztos vagyok benne, hogy megvannak a maga rizikói.

Társam elvigyorodott és én, aki jól ismertem, pontosan tudtam, mi fut végig az agyán. Annyi életveszélyes kalandban volt részünk az elmúlt néhány év során, amióta megalapítottuk a magánnyomozó irodánkat, hogy felsorolni is sok lenne.

– Szóval nem tudom, mivel keresi a kenyerét… – futott neki még egyszer Ryder várva, hogy Mike végre elárulja a foglalkozását.

Úgy döntöttem, megjutalmazom a fáradozását.

– Magánnyomozók vagyunk Mr. Ryder – mondtam barátságosan. – És elmebeteg sorozatgyilkosok kézre kerítése a specialitásunk. Mellesleg Mike az idén már a harmadik társam.

– Merthogy? – kérdezte a biztosítási ügynök korántsem olyan lelkesen, mint az imént.

– A többiek mind elhullottak – hazudtam tettetett könnyedséggel. – De hát ilyen ez a mesterség. Egyébként Mike épp a napokban panaszkodott, hogy egy biztosítótársaság sem hajlandó életbiztosítást kötni vele a magas kockázati tényezők miatt. Viszont úgy látom, önben megfelelő partnerre fog találni.

Ryder riadtan tett egy lépést hátrafelé, mint az ördög, ha keresztet lát, aztán sietve mondta.

– Igen, igen, majd később megbeszéljük a dolgot, de… – azzal visszafordult Jamrockék felé – egyelőre még önöknek sem mondtam végig az összes lehetőséget.

– Ennyi is bőven elég volt – morogta Frenigan kelletlenül. – Ha majd megjelennek a közelünkben a fejvadászok, visszatérünk az ajánlatára.

– Vagy, ha süllyedni kezd a hajó – vigyorodott el Pitcairn. – Tényleg, mikortól érvényes a szerződés, amit esetleg kötünk?

Ryder arcába visszatért az élet.

– Gyakorlatilag azonnaltól – mondta. – Amennyiben itt és most megkötjük a szerződést, a laptopon keresztül kapcsolatba lépek a központtal és nyomban érvényessé válik a dolog. Éppen ez benne az új. Ön megadja a bankszámlaszámát, amelyről le tudják emelni a beugrót és onnantól kezdve él a szerződés.

– Vagyis még akkor is nyélbe tudjuk ütni a dolgot, ha a cápák már körözni kezdenek – derült Pitcairn.

– Hát… persze.

– Vagy, ha a fejvadászok már dühödten lóbálják a kezükben a nyakazókéseket – bólintott Jamrock.

– Iiigen. De minek azt megvárni? A legtöbb baleset és egyéb haláleset váratlanul következik be és…

– Oké – vigyorgott Frenigan. – Ha ordítva berúgja az ajtót egy toradzsa, és ott van a kezében a kése, feltétlenül visszatérünk a dologra.

– Errefelé nincsenek toradzsák – dörmögte elől egy mély férfihang.

– Azok a fejvadászok, nem? – kérdezte nyeglén Frenigan.

– A toradzsák valóban fejvadászok… voltak – dörmögte az elől ülő. – De ők Sulawesi-n élnek.

– Honnan a fenéből ilyen jól értesült? – gúnyolódott az ausztrál.

A dörmögő lassan felállt és hátrafordult. Nagydarab, negyvenes éveiben járó indonéz férfi volt. Elől gyérülő, fekete drótszerű haját hátul vastag varkocsba fogta össze, mely a háta közepéig ért. Sűrű szakálla és szemöldöke meglehetősen ijesztő jelleget kölcsönzött neki, így Frenigan-nek kellett egy kis idő, amíg újra megszólalt.

– Szóval honnan ilyen baromi jól értesült a toradzsákkal kapcsolatban? – kérdezte végül meglehetősen kötekedőn.

A nagydarab arcán valami mosolyféle suhant át, aztán nagyon is komolyan válaszolt.

– Az ok nagyon egyszerű.

– És elárulja, vagy előbb alszunk még egyet?

– Én is toradzsa vagyok.

Frenigan eltátotta a száját, Ryder ijedten nyikkant egyet, mint a guminyúl, ha rálépnek, nekem meg valami megmagyarázhatatlan rossz érzés kúszott végig a hátgerincemen. Valami, ami azt súgta, hogy ez a felhőtlennek induló nyaralás mégsem lesz olyan felhőtlen, mint reméltük.

2.

– Hogyhogy maga izé… torzsa? – nyögte Ryder, amikor végre meg tudott szólalni.

– Toradzsa – dörmögte a szakállas.

– Az mindegy. Szóval maga ilyen…

– Fejvadász.

– De hát… azok már kihaltak.

– Mint a dinoszauruszok? – nézett rá a másik.

– Nem, csak… szóval maga… fejvadász?

A szakállas lassan vigyorra húzta a száját

– Maguk mondták, hogy már nincsenek fejvadászok.

– Miért, vannak? – kérdezte agresszíven Jamrock és alig észrevehetően benyúlt a dzsekije belső zsebébe, valószínűleg nem papírzsebkendőért.

– Toradzsák természetesen vannak. És más fejvadász ősökkel büszkélkedő népcsoportok is. De fejvadászattal ma már senki sem foglalkozik.

– Ezt örömmel hallom – mondta az ausztrál, és lassan kihúzta a kezét a zsebéből.

Egymásra pillantottunk Mike-kal mintegy egyetértve, hogy érdekes kis csapat gyűlt össze körülöttünk, aztán a szakállasra néztem.

– Látom, sokat tud az Indonéziában élő népcsoportok kultúrájáról Mr…

– Rantepaó. Kajomi Rantepaó. És igen, sokat tudok, már csak azért is, mert dísz- és műtárgy-kereskedelemmel foglalkozom.

– Á, így már érthető a dolog – derült fel Ryder. – Már kezdtem azt hinni, hogy maga tényleg valami ilyen izé… tudja?

– Tudom – nézett rá lesújtó tekintettel Rantepaó. – Valami múltból itt maradt idióta fejvadász, aki mindjárt előkapja a kését és elkezdi lekaszabolni az embereket, mielőtt maga megköthette volna velük az életbiztosítást.

– Hát… nem… csak tudja kicsit hajmeresztő volt, ahogy elkezdett beszélni.

– Most viszont már megnyugodhat Mr. Ryder – mosolyogtam az üzletkötőre. – Hiszen hallhatta, hogy fejvadászoktól nem kell tartanunk.

– Szerintem is üljön le, és nyugodjon meg – javasolta nem minden él nélkül Jamrock.

– Inkább megyek és iszom egy brandyt – motyogta Ryder, s elindult a bárba vezető keresztfolyosó felé.

– Érdekes figura – nézett utána Mike, amikor eltűnt a sarok mögött

– Ja – értettem egyet és felálltam. – A gyengébb idegzetűekre valószínűleg a frászt tudja hozni a jövendöléseivel. Én is úgy érzem, hogy kedvem támadt leküldeni egy kis szíverősítőt.

– Szerintem inkább a lányokra vagy kíváncsi – vigyorgott társam.

– Csak megkérdezem, hogy merre vannak a mentőövek – nyugtattam meg nagy komolyan. – Tudod, bármi előfordulhat. Cápák, fejvadászok, az ufókról meg a tengeri szörnyekről nem is beszélve.

Azzal energikus léptekkel elindultam Ryder után.

Ekkor még nem is sejtettem, hogy hamarosan tényleg hajmeresztő fordulatot vesznek az események.

3.

A SeaStar közel húsz méter hosszú volt, s a két párhuzamos hajótestet középen egy szilvamag alakú központi rész tartotta egyben. Ez utóbbi legfelső szintjén helyezkedett el a kapitány fülkéje és az irányítóterem, a vízszint magasságában a bár, az ez alatti szinten a csomagtér, valamint a navigátor fülkéje, legalul pedig a gépház a hajtóművekkel. A hajótesteket meg a központi részt két-két rövid folyosó kötötte össze, ami erős túlzásnak tűnt ahhoz képest, hogy a maximális utaslétszám huszonöt fő volt, jelenleg pedig még ennyien sem tartózkodtunk a fedélzeten.

…De hát ezért luxuskatamarán.

Végigballagtam a rövid keresztfolyosón és beléptem a bárba. Ryder a diógyökér borítású bárpultnál állt és épp rendelt, amikor mellé léptem.

– Egy dupla Henessyt kedves… Mira – olvasta le a pult mögött álló karcsú indonéz lány egyenruhájának hajtókáján lévő kártyáról a nevet.

Mira Leantra – olvastam végig a nevet a kártyán, miközben felültem a lánnyal szemközt lévő bárszékre.

– Helló! – mosolyogtam rá.

– Jó estét – mosolygott vissza és önkéntelenül megigazította szőkére melírozott, hosszú, lágyesésű barna haját. – Mit adhatok?

– Egy Jim Beam-et kérek.

Mira kitöltötte az italt, nekem pedig közben volt alkalmam alaposan szemügyre venni. Kék szemek, fiúsan sűrű szemöldök, finom ívelésű orr és vastag, érzéki ajkak. Ha mindehhez még hozzáveszem a tökéletes idomokat, amelyek a sötétkék egyenruha alatt feszültek, gondolom érthető, miért lett melegem még azelőtt, hogy belekortyoltam volna a whiskybe. Mira kolléganője Tana Salina ugyancsak indonéz volt, de szöges ellentéte a másiknak. Hosszú, drótszerű, göndör haját hátul egy gyöngyfésűvel fogta össze, ami láttatni engedte a hosszúkás arcot, az ívelt, vékony szemöldököt, amely kiemelte a mandulavágású kávébarna szemeket, az ajka pedig vékony volt, akár a késpenge. Abban mégis hasonlított Mirára, hogy rajta is úgy állt a szolgálati egyenruha, akár egy antik szobron.

Talán mondanom sem kell, hogy Ryder figyelmét is felkeltette a látvány.

– Maguknak fotómodellnek kellett volna menniük – nézett végig Miráékon, miközben megfogta a poharát.

– Én speciel jobban érzem itt magam – nevetett Tana. – Jól fizetnek, elegáns a környezet és nagyon családias a légkör. Igaz, nem is lehetne másmilyen, hiszen mindössze öten alkotjuk a személyzetet. Kevendi kapitány, a helyettese Muradzsi, meg Ilomor a navigátor az utazás biztonságáért felel, mi meg az utasok kényelméért. Így aztán hol itt a pult mögött vagyunk, hol meg az egyéb dolgokat intézzük.

– Mint például? – csillant fel Ryder szeme.

– Kiosztjuk a párnákat az alváshoz, beállítjuk a DVD-t a vetítéshez meg ilyesmi. Most például nemsokára minden utasnak viszünk egy kis szíverősítőt, hogy jobb hangulatban várja a vihart.

– Vihart? – kerekedett el Ryder szeme. – Erre nem is… gondoltam. De, ugye nem lesz túl komoly?

– Mit számít az, ha az embernek van egy jó biztosítása – kajánkodtam. – Ugyan mi történhet? Legfeljebb elsüllyedünk és jönnek a cápák.

– Kérem, Mr. Grey, ilyennel ne humorizáljon – nyögte Ryder. – Ez nem tréfadolog.

– Csak nem akarja azt mondani, hogy magának nincs életbiztosítása? – tudakoltam.

– Mi? Ja, de persze, hogy van. Csak én tengeri beteg leszek, és nem tudom, hogy egy ilyen hajó mennyire hánykolódik.

Mintegy válaszként megremegett a padló, ahogy egy jókora hullám oldalba kapta a SeaStart, és Ryder kis híján elejtette a poharát.

– Jézusom – hörögte.

– Nyugodjon meg, Mr… – lépett mellé az eddig a sarokban üldögélő két férfi magasabbik tagja. – A SeaStar remek hajó. Mindent kibír.

– Honnan tudja? – nézett rá a biztosítós.

– Először is engedje meg, hogy bemutatkozzam – mosolygott a negyvenöt körüli, üzletember megjelenésű férfi. – Edgar Stetsonnak hívnak, ő pedig a barátom Phillip Brandon. Egy kis kozmetikai cégünk van Texasban. Ha valami ilyesmire van szükségük…

– Majd később – szakította félbe Ryder. – Most azt mondja meg, honnan tudja, hogy ez a hajó olyan strapabíró?

– Mert értek hozzá. Akárcsak Phillip.

– Amennyiben? – tudakoltam.

– Mindketten imádjuk a különböző vízisportokat, és mivel jó néhány éve Jáván élünk, ismernek is bennünket ezekben a berkekben. Olyannyira, hogy mindketten tiszteletbeli elnökségi tagjai vagyunk a Jakartai Sporthajózási Szövetségnek. Jól ismerjük a különböző hajótípusokat, így a katamaránokat is.

– Aha – hümmögött némileg megnyugodva Ryder. – És a SeaStart is ismerik?

– Nos – mondta egy pillanatnyi hallgatás után Stetson –, a SeaStarral most ismerkedünk, de eddig nagyon jók a benyomásaink.

– Annyira megbízható – vette át a szót Brandon –, hogy szinte magától is képes lenne az egyik városból eljutni a másikba.

– Ez az első útjuk vele? – érdeklődtem.

– Igen – válaszolta Brandon. – Ami azt illeti, a hajót működtető cég küldött nekünk két tiszteletjegyet, hogy próbáljuk ki.

Ryderre néztem.

– Hallotta Mr. Ryder. Az urak szakemberek, és azt mondják, nem lehet semmi bajunk.

A biztosítós hümmögve bólogatott néhányat, aztán rövid hallgatás után lassan, egész lassan oldalvást Stetsonékra emelte a tekintetét.

– És arra gondoltak már, mi van, ha mégis?

– Mi mégis? – kérdezte Brandon.

– Ha mégis beüt valami hiba.

– Már miért ütne be?

Ryder letette a poharát a pultra, odahajolt a két férfihoz és fojtott, drámai hangon magyarázni kezdett.

– Eszükbe jutott már, hogy mi van akkor, ha a SeaStarnak valamilyen szerkezeti hibája van, és a vihar következtében súlyos sérülést szenved, esetleg léket is kap? Képzeljék csak el, a víz zúdul be a résen, egyre csak zúdul feltartóztathatatlanul, és a közelben megjelenik egy cápa. Egy nagy fehércápa, akkora fogakkal, mint a fél tenyerem. Tudják hány foga van egy ilyen bestiának? Rengeteg. Aztán megérkezik egy újabb gyilkológép. Aztán még egy és még egy. És hirtelen…

Nem volt kétséges, hogy hamarosan a Jáva-tenger összes vízi fenevada a süllyedő SeaStar köré gyűlik a vérünkre szomjazva.

Úgy döntöttem, ideje lelépni.

Felhörpintettem a whiskyt és visszaindultam a helyemre, a jobboldali hajótestbe. A hátam mögött még hallottam Ryder drámai hangját.

– …és a szeretteik ott maradnak egy vas nélkül, miközben a végrehajtók már az ajtót döngetik. Most képzeljék csak el…

Az Anthony Grey sorozat eddig megjelent kötetei:

Véres kaland Miamiban

1989

Az őrült kísértet

1990

Halálmester

1990

Kommandós háborúja

1991

…És elszabadul a pokol!

1991

Kung-fu életre-halálra

1992

Próbáld meg túlélni

1993

A Kobraisten bosszúja

1997

Halálmester (II. kiadás)

2000

Buddha könnye

2001

Sattarani a gyűlölet istene

2001

Kung-fu életre-halálra (II. kiadás)

2002

Kobraisten bosszúja (II. kiadás)

2003

…És elszabadul a pokol! (II. kiadás)

2004

A cápa szájában avagy próbáld meg túlélni! (II. kiadás)

2004

Az őrült kísértet (II. kiadás)

2006

AMOK avagy a fejvadász éjszakája

2012

Kalózkeringő

2012

Camazotz az alvilág ura avagy a maja sámán titka

2018

Kémjátszma a Bahamákon

2020

Vérfarkas az Alpokban

2020

Smaragdhajsza

2023

Halálmester (III. kiadás)

2025

ANTHONY GREY: Kémjátszma a Bahamákon

„Kétségbeejtő helyzet volt. A hátam mögött félkörben hat felfegyverzett gengszter, lövésre kész pisztolyokkal, velem szemben pedig a tenger fölé nyúló terasz, ahonnan nem tanácsos a vízbe ugrani a cápák miatt. Na meg azért, mert mire kettőt tempóznék, az itteniek fentről telepumpálnának ólommal.

A karibi éjszaka fojtogató, párás súllyal nehezedett rám, és éreztem, ahogy az izzadtság végigcsorog a hátamon. A kezemben lévő pisztolyra sandítottam. Jól tudtam, hogy csak egyetlen golyó van benne. Azzal kéne lelőnöm a társamat, aki az együtt töltött évek során számtalanszor megmentette az életemet, és akire mindig számíthattam.

– Nos, Grey, mire vár? – kérdezte a gengszterfőnök. – Lője le a fickót, és ezzel bizonyíthatja, hogy maga tényleg az, akinek kiadja magát.

- Vagy mindketten meghalnak – mormogta valaki a sötétből, és tudtam, hogy igaza van. Ha megölöm a társam, akkor van esélyem életben maradni, ha nem ölöm meg, akkor mindkettőnket azonnal kinyírnak.”

ANTHONY GREY: Vérfarkas az Alpokban

A sorozat ezen kötetében a két amerikai magánnyomozó a svájci Alpokba utazik, ahol a helybeliek szerint maga a Vérfarkas gyilkolja a turistákat.

Ráadásul a legenda szerint egy korábban meggyilkolt nő lelke Lidércé változott, és ő is segíti a gyilkolásra szomjazó Farkasembert.

Anthony Grey és társa nincsenek könnyű helyzetben, mert a Westerberg kastély, ahová a rémült tulajdonos hívja őket, csakhamar hajmeresztő, és érthetetlen események színterévé változik.

Az ódon falak közt a leendő áldozatokról kiderül, hogy ők maguk is titkos utakon járnak, s talán a Vérfarkas nem is véletlenül akarja megölni őket.

„– Bogdan majd felviszi – mosolygott bíztatólag Gertrúd, aztán elüvöltötte magát, hogy beleremegtek a falak.

– Bogdan! Fuvar a kastélyba!

Az ordításra valahol a mosdó táján mozgás támadt, majd előbukkant egy alacsony, púpos, ijesztően kancsal fickó. Odacsámpázott hozzánk, és alulról felfelé rám vigyorgott.

– Maga is halni készül, hehe?

– Egyelőre inkább csak fellátogatnék a kastélyba – nyugtattam meg.

– Hát akkor igyon meg néhány pohár forralt bort, hehe… mert a lovas szánon hideg lesz ám!

– Lovas szán?

– Igen, hehe. A lovak nem zuhannak le a szakadékba… általában. És ha szerencsénk van, a farkasok se kapnak el bennünket. Akkor már csak a Farkasembertől kell félni.

– Az is van? – tudakoltam mérsékelt lelkesedéssel.

– Hát persze, hogy van, hehe – vigyorgott Bogdán. – Ő szokta levadászni az embereket… hogy megegye a húsukat.”

ANTHONY GREY: Smaragdhajsza

A szerző ezen kötete igazi csemegét jelent a krimikedvelők számára. Akciók és humor fergeteges tempóban váltogatják egymást a könyv lapjain, ahogyan azt már megszokhattuk a szerzőtől.

A főhős és társa ezúttal egy táskányi smaragddal meg egy táskányi hamis smaragddal kelnek útra, hogy kiszabadítsanak egy elrabolt lányt a kolumbiai emberrablók fogságából. Hajmeresztő trükkre készülnek, amely az életükbe kerülhet, ráadásul hamarosan kiderül, hogy a drágaköveket különböző bűnözői csoportok is szeretnék megszerezni, s megindul a hajsza a smaragdok után földön, vízen és levegőben egyaránt.

„Az állólámpa fénye megcsillant a fegyverén, és láttam, hogy egy 45-ös Magnum. Egy ilyen stukker jókora lyukat üt, és a csövén lévő karcolások alapján úgy tűnt, gyakran van használatban, ami nem sok jót ígért.

Az ismeretlen rövid tétovázás után a dobozhoz, lépett, és fél kézzel felpattintotta a tetejét. A smaragdok a halvány fényben is szemkápráztatóan szikráztak.

A fickó elvigyorodott a kendő alatt, majd kiborította a köveket a szivacsággyal együtt a földre, s elégedett morgással megforgatta a kezében a dobozt.

– Egyszerűbb lett volna a helyükön hagyni őket – jegyeztem meg epésen. – Most aztán szedegethetjük össze egyenként, és ha valamelyiket nem találjuk, hát…

– Nyugodtan megtarthatja mindet – röhögött a fickó afféle engem akarsz átejteni, kishaver? röhögéssel, nekem meg akkorára kerekedett a szemem, mint egy kabátgomb.

… Most betör ide, szétszór kétmilliónyi smaragdot, és lelép egy üres dobozzal?

– Azt hittem a kövekért jött – bukott ki belőlem.

– Hülyének néz?

– Hát lassan kezdem.”

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

80.

81.

Az Anthony Grey sorozat eddig megjelent kötetei

Elektronikus változat:

Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Big Shoulders Stencil – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License