David Schalko

NEHÉZ CSONTOK

David Schalko

NEHÉZ CSONTOK

ATHENAEUM

FORDÍTOTTA GYŐRI LÁSZLÓ

A fordítás alapjául szolgáló mű

David Schalko: Schwere Knochen

Originally published in the German language as „Schwere Knochen” by David Schalko

Copyright © 2018, Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, Cologne/Germany

Hungarian translation © Győri László, 2020

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó utca 4–8. Tel.: 1-235-5030

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 029 1

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Besze Barbara

Szerkesztő: Fodor Zsuzsa

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

A kötetet támogatta az Osztrák Művészeti,
Kulturális, Közművelődési és Sport Minisztérium.

Evinek, Elsának és Fridának.

És nagyszüleimnek.

Történelemből kétféle van: nappali és éjszakai.

Az egyik meg van írva a könyvekben.

A másikat az emberek suttogva mesélik egymásnak.

Ez a történet biztosan nem igaz.

De így mesélik.

AZ ERDBERGI SPEDÍCIÓ

Ferdinand Krutzler akkoriban egész Bécs első számú önvédelem-specialistája volt. A bíróság tizenegyszer mentette föl halálos kimenetelű önvédelem vádja alól. Túlzásba csak a legvégén vitte. Amikor ott ült, a rettegett Bregovic-klán tagjai között. Az amúgy mindig hangos jugoszlávok akkorra elcsendesedtek. Az egyetlen hang, amit hallani lehetett, az volt, ahogy a vérük a padlóra csöpögött. Önvédelem volt, suttogta a Krutzler. Aztán a pisztolyát kitette maga elé az asztalra, és várta, hogy letartóztassák.

Sokan megesküdtek volna rá, hogy a Krutzlernak nincs lelke. De egyénisége, az volt neki. Az ilyet messziről fölismerni. Azzal a két méterével, merev felsőtestével, hatalmas koponyájával és vastag, fekete szemüvegkeretével úgy nézett ki, mint valami túlméretezett rovar. Nem volt az a kimondott szépség. Még az anyja, aki feltehetően azért élt olyan sokáig, mert soha senkitől nem kért bocsánatot, szóval még az anyja is azt mondta a fiáról, hogy már születésekor is olyan volt, mint egy szarvasbogár. Szabályosan megrémült, amikor karjába vette nem kívánt porontyát. A hatkilós kis szörnyeteget farral előre kellett a világra nyomnia. És mindehhez a Krutzlerné akkor már negyvennégy éves volt. Hát ki az, aki ebben a korban még számít rá, hogy teherbe esik. Csak az lehet, hogy szegény pára igazán kétségbeesetten a világra akar jönni. És ez ritkán jelent jót. Mert csak az ördög ilyen kétségbeesett. Isten udvariasan távol tartja magát a világtól.

Mindenesetre anyja az elejétől fogva idegennek érezte ezt a szörnyeteget. Soha, egy percre sem kerültek közel egymáshoz. Még születésekor is csak lármát és fájdalmat jelentett neki. Ha sejtette volna, hogy fiából egyszer Bécs legveszélyesebb embere válik, alighanem elcsináltatja. Pedig valószínűleg még a Hitler anyja sem hajtatta volna el a kölykét, ha tudja, hogy milyen szörnyeteget szabadít a világra.

Akkoriban még semmit sem lehetett sejteni a Ferdinand Krutzler későbbi kvalitásairól. Csak negyven évvel később, titokban, suttogva terjedtek a róla keringő legendák. Például, hogy senki sem érhetett bézs színű teveszőr kabátjához. Hogy soha életében egyetlen nőt sem csókolt meg. Hogy állítólag éjjel pont olyan jól látott, mint nappal. És hogy minden hazugságon átlátott.

A legendákban sok minden el volt túlozva. Ahogy a vele szemben tanúsított respektus is túlzott volt. Csodálták az ízlését. A stílusát. És a nagyvonalúságát. Különösen a nőkkel szemben. Némelyek azt mondták, hogy ajándékai hiányzó sármját pótolták. A Krutzler nem volt a szavak embere. Inkább a tetteké. Ha a Krutzler felszólított valakit, hogy üsse meg, akkor az illető tudta, mit kell tennie: örökre eltűnni a városból, és soha többé nem odatolni a cifferblattját. Persze a Krutzler nem volt ijedős. Csak elvei voltak. Meg módszere. A Krutzler-féle torokszúrás nem csak Bécsben váltott ki nagy furort. Híre egészen Hamburgig eljutott. És amikor a késről átállt a géppisztolyra, sokan mondták, hogy most már vége a Krutzlernak. Hogy leáldozott egy kornak. A nagy egyéniségek korának, alkatrész-utánpótlás híján. Persze a Krutzlerok sem kész egyéniségként jönnek világra. Az egyéniségért előbb meg kell dolgozni. És a Krutzler az elképzelhető legkeményebb iskolán ment keresztül. Sokak szerint különben esélye sem lett volna rá, hogy önvédelem-specialista váljék belőle. Első ellensége az anyja volt. Mert az szeretni csak a szép Gottfriedot szerette – a Krutzler tíz évvel idősebb bátyját, aki 1942-től kezdve fekete-fehér portré alakjában lógott a hálószoba falán.

Helsinki fölött pottyant alá az égből. Anyja három éven át kapta tőle az anzikszkártyákat a szétbombázott Kairóból, az égő Párizsból és a lerombolt Athénból. Legalább, hála a Führernek, egy kicsit világot láthatott.

Mivel úgy esett el, hogy leesett, és természetesen holttest sem maradt utána, az elhamvadt Gottfried időtlen szépségként függött a hálószoba falán. Az öreg Krutzlerné lefekvés előtt minden este eldiskurált egyenruhás hercegével. És mivel az – mindenki mással ellentétben – nem beszélt vissza, a post mortem anyai szeretet elképesztő mértékűvé fokozódott.

Ennyi szépség elejétől fogva nem sok jót ígért, mondták. Az olyanért, mint a Gottfried, nem csak a fehérnépek kepeszkedtek. Egy ilyet az Úristen is igyekszik magához venni, amilyen hamar csak tudja. A Ferdinandnak viszont már gyerekkorában sem merte senki keresztezni az útját. Teljesen az apjára ütött, akiről mindig azt mesélték, hogy életvidám egy ember volt.

A Krutzler anyja vadorzónak mondta a férjét. Mivel Gramatneusiedlben nemcsak ember, de őz is alig volt, mindenki tudta, hogy érti ezt. Az öreg Praschak, akinek – lévén hentes – tudnia kellett, szóval még az öreg Praschak is azt mondta egyszer, hogy messziről fölismeri a Krutzlerokat, mert minden Krutzlernak egyformán nehéz a csontozata. A nőknek is. Ami persze nem jelent semmit. Egy ilyen helyen hamar mindenkinek egyforma lesz a fizimiskája.

A Ferdinand késői gyerek volt, ennek ellenére egész életében nem tudott meg sokkal többet az apjáról, mint hogy az életvidám ember volt. De a pillantások, amelyeket túl nagyra sikeredett fiára vetett, mindent elmondtak a zöldségesről, aki nemigen hagyott gyümölcsöt leszedetlenül. Mindenfélét rebesgettek róla, és sokan úgy vélték, hogy Gramatneusiedlben tulajdonképpen mindenkinek az ő nevét kellene viselnie. Valahányszor az öreg Krutzler zöldségeskocsija hosszabb ideig állt valamelyik ház előtt, azonnal tudta mindenki, hogy mi az ábra. Feltehetően megint gyümölcsöt szakajt. Vagy éppenséggel rázza a pofonfát. Vagy éppen idegen barázdában szánt. A kis Ferdinand nem értette, mire gondolnak a felnőttek, amikor locsogásba öltöztették a kimondhatatlant. Míg a kis Krutzler kölyök gyanútlanul üldögélt kint a zöldségeskocsin, az apjára várva, mindenki tudta, mi folyik odabent. A kis Ferdinand akkor sem kapott magyarázatot, amikor egyszer nem bírta már a hőséget a kocsiban, és összeszedve a bátorságát, bement, hogy megnézze, mit csinál odabent az örege, akit in flagranti gyümölcsszakajtáson kapott, bár egy jó nagy verés be lett ígérve. Hogy kotródjon vissza a kocsiba, és várjon ott, amíg ő itt nem végez a dolgával. Azt mondták, a Krutzler már gyerekkorában is összekeverte az üzletelést az üzekedéssel. Ezt az öregétől tanulta, aki ilyen életvidám egy ember volt.

Később, ha a Krutzlert a gyerekkoráról kérdezték, mindig azt felelte, nem emlékszik, hogy lett volna neki ilyenje. Azt rebesgették, hogy azért nem lehet megérinteni a ruháját, mert kisebb gyerekként a Gottfried levetett gönceit kellett viselnie. Hogy azért szeretett volna mindig első lenni, mert születésétől fogva második volt. Hogy egész életében csak a bátyján állt bosszút, és mindenki más csak a Gottfriedot helyettesítette. Gottfried állítólag gyerekkorában szabályosan kínzócölöphöz kötözve tartotta, és amúgy is megtanította rá, hogy a hazug embert hamarabb utolérik, mint a sánta kutyát, az igazmondó viszont nemcsak hogy sánta, de lába sincsen. Az apjától pedig úgyis csak azt tanulta, hogy ököllel minden kérdés megválaszolható. Még az Isten létezésére vonatkozó kérdés is ilyen. De mindez csak szóbeszéd volt, mert a Krutzler, mint mondtuk, nem emlékezett a gyerekkorára.

Az apja haláláról akkoriban ugyanannyi mendemonda keringett, mint életéről. Sokan azt mondták, hogy a baleset az ifjú Krutzler első önvédelme volt. Ilyen hosszú idő után nehéz összeilleszteni a részleteket. Még a háború előtt történt.

Mindenesetre a Krutzler apja gönnolt magának egy életvidám estét. Utolsó fuvarja után a kocsmában játszotta el a napi bevételét. Aztán kiitta magából a dühét. Maradt benne valami szentimentális szeretetéhség, amire nem volt fogadókészség. Az öreg Krutzler elég érzékeny lélek volt. De teste most nem részesült vigaszban. Így aztán a vadorzó éjjel háromkor zsákmány nélkül és ennek megfelelően indulatokkal tele tért meg otthonába, és mint valami tántorgó óriás a törpék házában, az öklével hadonászott. A szép Gottfried az anyja szoknyája mögé bújt, a Ferdinand viszont, akit senki sem szeretett, odaállt eléjük, amit amúgy soha nem köszöntek meg neki. Ilyen helyzetekben utóbb nehéz megmondani, mi volt baleset, mi szándékos és mi a sors akarata. Úgyis mindig minden ezeknek a keveréke. A Ferdinand meg még gyerek volt. Nem mintha egy gyereket minden bűn alól föl kéne menteni. De akkor még alakulhatott volna úgy, hogy a Krutzlerból később majd ne önvédelem-specialista váljék.

Mindenesetre azt rebesgették, hogy a Ferdinand volt az, aki kioltotta életvidám apja életét. Ellökte. Hogy megvédje az anyját. És akkor valahogy hülyén esett az örege. Egy ilyen törpeházban mindig akad valami hegyes dolog, ami éppen útba esik. A Krutzler anyja soha egy szót sem árult el az esetről, sem a rendőröknek, sem másnak. Egyáltalán, ez volt szokása, mindent hallgatásba fojtott. Ennyiben az sem volt csoda, hogy később az ő halálát mi okozta. A halál oka legtöbbször passzol az illető ember életéhez. Még az önvédelem-specialista Krutzleré is, alapjában véve az sem volt más, mint önvédelem.

A baleset után Gramatneusiedl-szerte több mindent híreszteltek róluk, mint amennyi egy ilyen kis, Kreutzler-féle házban egyáltalán történhetett. Nem csoda hát, hogy a család hátramaradott tagjai menekülésszerűen Bécs leghírhedtebb negyedébe, Erdbergbe költöztek, a Krutzler anyjának a húgához. A szóban forgó Elvira tanti szívtelenség dolgában semmivel sem maradt el a rokonság többi tagja mögött. Azt beszélték, negyvenkét infarktust hordott ki lábon, anélkül, hogy akár csak egyet is észrevett volna. De végül nem a szíve vitte el, hanem a hiúsága. Az, hogy mindig tetszeni akart a férfiaknak. A háború után az a hír járta róla, hogy egy pár nejlonharisnyáért mindenre hajlandó. Mivel azonban tudta, hogy az amerikaiaknak leginkább az egészséges görlök tetszenek, különös figyelmet szentelt arcbőre színének. Halálát az okozta, hogy napozás közben elaludt. Úgy nézett ki, mint akit a grillsütőben felejtettek. A diagnózis felállításához orvosnak sem kellett lenni, hőgutát kapott.

De mindez sokkal később történt. A háború előtt a Krutzlerné húga még sápadt teremtés volt. És szívtelensége ellenére befogadta a rokonságot. Azt mondták, a gyerekektől financiális helyzete javulását remélte. Végtére is már mindketten munkaképes korban voltak. A szép Gottfried huszonöt éves volt, és Erdberg rózsái a lába előtt hevertek. Ám két dologról hallani sem akart: a nősülésről és a munkáról. Már akkor is mindig csak a repülésről álmodozott. Az a reális lehetőség, hogy belőle is zöldségkereskedő váljék, nem hozta lázba. Ehelyett az Elvira tanti tartotta el, aki éppúgy belé volt pistulva, mint mindenki más a kerületben. El lehet képzelni, hogy megint mi mindent pletykáltak róluk. A túl nagyra sikeredett Ferdinandot viszont mindenki megvetéssel méregette. A munkamegosztás úgy festett, hogy Gottfriednak jutott a szerelem, Ferdinandnak a munka. És ezt még egy olyan ember is megszenvedi, mint az önvédelem-specialista Krutzler. Nem csoda, hogy később nem hitt a szerelemben. Ehhez pszichológusnak sem kell lenni.

A Ferdinand gyerekként biztosan összebarátkozhatott volna a többiekkel, akikre ma már senki sem emlékszik. Valószínűleg a termete játszott ebben szerepet. Erdbergben az első naptól kezdve jelenség volt. És mint ilyennek, fel kellett nőnie termetéhez. Ezt hívják fejlődésnek. Ez még az az Erdberg volt, ahol az utcanév mindig is jobban számított a családnévnél. Az iskolába pedig, ahová a Ferdinandot bedugták, a tanárok már akkor is csak félve merészkedtek be. Ezeknél a gyerekeknél ugyanis veréssel nem sokra mentek. Abból otthon is épp eleget kasszíroztak. Ennélfogva a tehetetlen tanárok sem a diákok, sem a szülők tiszteletét nem élvezték. Mindenki szánalmas csődtömegnek tekintette őket.

Az akkor tizenkét éves Ferdinand Krutzler első fellépését tartósan megőrizte mind a diák-, mind a tanáremlékezet. Egyszer csak megjelenik egy kölyök, aki a legnagyobbnál is nagyobb egy fejjel. Leül az osztály közepén, anélkül, hogy bárkihez akárcsak egy szót is szólna. A tanulók helye szigorú hierarchiát fejezett ki. És egy új gyereknek, mint a Krutzler, először elöl kellett volna leülnie. Ferdinand, az óriás azonban, akárcsak a letartóztatásakor, harminc évvel később, a terem közepén ült, és várta, hogy a többi tanuló beszállingózzon. A kolosszus láttán az erdbergi gyerekek szinte kővé dermedve várták, hogy megérkezzen a vezérük. Még a tanító is eltűnt, hogy kivárja, mi lesz ebből. Amikor – természetesen tíz perccel a becsöngetés után – a sápadt Wessely is betoppant anturázsával, a szögletes Praschakkal és a langaléta Sikorával, a Krutzler csak azt a monumentális hátát mutatta nekik, rá se hederített az osztályra.

A sápadt Wessely sem volt a szavak embere. Aminek az volt az oka, hogy dadogott, és inkább az öklével fejezte ki mondandóját. Ám egy ilyen Krutzler-féle még benne is tiszteletet ébresztett. Egy ilyen sem szóval, sem ököllel nem hagyta volna magát félreállítani. De mégsem hagyhatta csak úgy válasz nélkül az új fiú arculcsapással felérő megjelenését. Mindenki arra várt, hogy a találékony Wessely mit lép. Végeredményben a pozíciója forgott kockán, amit amúgy is minden ősszel újra és újra meg kellett erősítenie. Alattvalói, a Praschak és a Sikora észrevették, hogy vezérük elbizonytalanodik, de mielőtt ordítani kezdhettek volna, a Wessely valami egészen bámulatos dolgot vitt végbe. Fogott két széket, és kivitte a folyosóra. Aztán visszajött, fogott még kettőt, és így tovább. Az osztály követte. Míg végül a Krutzler egyedül ült az üres teremben és a tanár rá nem csukta az ajtót. A tanítást a Wessely néma parancsára a folyosóra helyezték át.

Más kérdés, hogy ezt a magára hagyott Krutzler diadalnak vagy megalázásnak érezte-e. Mindenesetre lépéskényszerbe került. Végül is mégsem gubbaszthatott éjszakáig a teremben. Órák teltek el, amíg kilépett az osztályból. Látta a felállított széksorokat, és hogy a Wessely kivételével egy lélek sincs ott. A Wessely némán a mellette lévő székre mutatott. A Krutzler nagyot sóhajtott, és leült mellé. Hosszan nézték egymást. Aztán olyan harsányan tört ki belőlük a röhögés, hogy a tanáriban is mindenki fedezékbe vonult. Ebben a pillanatban fogadtak barátságot, és ez a barátság később sokak számára végzetesnek bizonyult.

A Wessely kiokosította a Krutzlert az erdbergi viszonyokról. Ő ezeket születésétől fogva ismerte. A dadogós Wessely árvagyerek volt, senki nem akarta örökbe fogadni. Az apját munka közben érte a baleset, amiből kifolyólag elvérzett. Az anyja pedig akkor halt meg, amikor az apácák éppen őt verték ki a hasából. A Wessely már születésekor természetellenesen sápadt volt. Az apácák azt mondták, egy ilyen vérszegény gyerekről lerí, hogy csak a vesződség lesz vele. Munkára nem lesz jó, mutogatni nem lehet. Az ilyen penészvirág csak viszi a pénzt, mert már most rá van írva az arcára a betegesség. Azt mondták, ha senkinek sem kell, egyedül Istené lesz majd.

Ettől kukult meg. A Wessely már azelőtt megszűnt egész mondatokban beszélni, hogy egyáltalán mondatokat tudott volna képezni. Ezt is a verés okozta, amivel minden hazugságát félbeszakították. Mindenesetre a Wessely nagyon hamar rájött, hogy szavakkal nem sokra megy, és egy idő után az apácákat is csépelni kezdte a túlkapásaikért. Amit azok Isten nevében további ütlegekkel toroltak meg.

Ettől kezdve tulajdonképpen kilátástalan volt, hogy örökbe fogadják. Ha nem kerül elő az öreg Schrack, akinek éppen akkor halt meg a kutyája, és azt gondolta, egy embergyerekkel sem sokat változna az élete, legföljebb annyit, hogy abból több haszna lenne. Egy kutyát sok mindenre meg lehet tanítani, de hogy parancsszóra engedelmesen gürcöljön, arra még Schracknak sem sikerülne ránevelni. Ezzel a gyerekemberrel viszont mesterművet alkotott. A sápadt Wesselyt reggelenként kipofozták az ágyból a konyhába, ahol szállodai színvonalú reggelit kellett készítenie a Schracknak. Aztán befogták háztartási munkára. Délben a Schrack hazament, hogy elfogyassza meleg ebédjét. Nincs a világon az a szakács, aki úgy tudna főzni, hogy a Schrack ne találjon valami okot, amitől dühbe gurulhat. Ez az utcakölyök, aki nyilvánvalóan nem tudta kellőképpen értékelni, hogy négy fal között kiszámítható életet élhet, meg aztán pláne nem tudott úgy főzni. Most kergesse el? Talán nem tetszik neki az új ketrec? Miért nem képes legalább azzal kimutatni a háláját, hogy rendesen főz? Ha már egyszer a dadogásról nem képes leszokni!

A Wessely hamar megértette, hogy engesztelgetéssel nem sokra megy. Ezért éppen az ellenkező utat választotta. Szándékosan elsózta a levest, szétfőzte a marhahúst, rothadt zöldséget főzött az ételbe, és romlott halat tett a Schrack elé. Aztán egyszer egy olyan csípős gulyás után, amitől húsz Schrack is lobot vetett volna, ennek az egy Schracknak bikavadítóan vörös lett a feje. De a dührohamra már nem maradt ideje. A szíve megelőzte az indulatait, ennek fájdalmasan hangot is adott, és Schrack hörögve kimúlt. A düh, hogy a sápadt Wessely eközben tétlenül szemléli, félreérthetetlenül rá volt írva céklavörös arcára, de az a törvényszéki orvos, aki ezt utólag le tudta volna olvasni róla, még nem született meg. Szívinfarktus, mondogatták az emberek, közben a szegény betegeskedő gyerek sorsán szánakozva. A szomszédok zavart pillantásainál több rokonszenvet azonban nem tudott bezsebelni a Wessely, amikor elvitték az intézetbe. Attól fogva soha többé nem vett főzőkanalat a kezébe. Még egy kávét sem főzött többé az életben.

A Schrack halála után senki sem akadt, aki örökbe akarta volna fogadni. És az erdbergi barátok léptek elő családjává. Az a körülmény, hogy mind a Krutzler, mind a Wessely korán lerendezte a maga ödipuszát, csak még inkább összekötötte őket. A Wessely csak aludni járt be esténként az intézetbe. De napközben a két barát arról álmodozott, hogy Erdberg-szerte világuralomra tesz szert. Korán elsajátították a szakmát, amelynek akkoriban még nagy volt a presztízse. A nagy galeri öregurai vezették be őket a kasszafúrás művészetébe. Már tizenhat éves kölyökként minden trezort rá tudtak venni, hogy megnyíljon nekik. Nem volt olyan bűvészmutatvány, amit ne ismertek volna. És nem volt olyan fegyver, amit ne hamarabb rántottak volna elő a néma westernfilmek dilettáns szereplőinél. Noha lövöldözni akkor még tilos volt. Az csak később jött divatba.

A Krutzler, a Wessely, a Praschak és a Sikora végigportyázták Erdberget, és kipróbálták magukat. Fantáziának és stílusnak nem voltak híján. Különösen a százas trükkre voltak büszkék. Azt beszélik, ez olyan rafinált volt, hogy utólag maga a becsapott kocsmáros sem értette soha, tulajdonképpen mi is történt. Közben maga a trükk lenyűgözően egyszerű volt. A Wessely, aki már akkor is mestere volt a kártyának, belépett egy kocsmába, hogy ott kéretlenül elővezessen néhány kunsztot. A bámészkodók pillanatok alatt köré csődültek. Az óriás Krutzler feltűnően elvegyült a tömegben, és szította a hangulatot. A szögletes Praschak ezalatt kint várt és falazott. A nyakigláb Sikora betámított a kocsmába, és rendelt egy italt. Aztán egy idő után a Krutzler felszólította a sápadt kártyamutatványost, hogy na most már hagyja abba a játszadozást, és térjen végre a lényegre. Mit ért ezen, adta a Wessely az értetlent. Ezeket az olcsó trükköket mindenki ismeri, provokálta a Krutzler a sápatag jelenséget. A Wessely ezt nem hagyhatta annyiban. Egy egészen különleges mutatvánnyal készült az uraknak. Ezért azonban fizetni kell. Nem sokat. Minden vendégnek öt schillinget. Igazán nem sok egy ilyen bámulatos produkcióért. A fölajzott tömeg készségesen fizetett.

A Wessely ekkor fölszólította a tulajdonost, vegyen elő egy százschillingest a kasszából. Írja fel a sorozatszámát, hogy később fölismerje. A kocsmáros némi bizalmatlansággal eleget tett az utasításnak. Az erdbergi kíváncsi fajta ugyan, de gyanakvó is. Többnyire azonban győzött a kíváncsiság. Úgyhogy a kocsmáros odaadta a százast a sápkórosnak, aki mindenfélét csinált vele, végül eltüntette, hogy folytassa a többi kunsztot. Aztán egy idő után ismét fölülkerekedett a bizalmatlanság, és a tulaj visszakérte a százasát. Ó, válaszolta diadalmasan a Wessely, ő azt már rég visszavarázsolta a kasszába. A kocsmáros úgy nézett rá, mintha legalábbis a tulajdon anyját kínálta volna föl neki kurvának. Na ne hülyéskedjen már, förmedt rá a tejfelesszájú bűvészre. Győződjön csak meg róla a saját szemével, vigyorgott rá a Wessely. A Krutzler, a Sikora meg a Praschak addigra árkon-bokron túl járt. A tulaj lassú mozdulattal kinyitotta a kasszát. Egy pillanatra sem vette le a szemét a Wesselyről. Fogják meg azt a csibészt, nehogy meglógjon, mondta a vendégeknek. Aztán pillantása a pénzes fiókra esett. És valóban. Legfölül ott volt a százas. Többször is ellenőrizte a sorozatszámot, majd konstatálnia kellett, hogy stimmel, ugyanarról a bankóról van szó. És bár sejtette, hogy rossz vége lesz a dolognak, megadta magát, még meg is kérdezte a Wesselyt, hogy csinálta. Emez csak megvonta a vállát, meghívatta magát a tulajjal egy italra, majd emelt fővel távozott.

A kocsmáros aztán zárórakor megállapította, hogy a pénztárból hiányzik kilencvennyolc schilling. Addigra ezek négyen már rég a seggére vertek aznapi keresményüknek. Az ügyben a rendőrök is tanácstalannak bizonyultak. Többnyire nekik is a kocsmárosok voltak a legjobb kuncsaftjaik. De tehetetlenségükben az alkoholra fogták. Közben azonban egyre szaporodtak az esetek. És mindegyikben egy sápadt, nyüzüge fiúról számoltak be. Meg egy ismeretlen óriásról. Csak a nyakigláb Sikora nem tűnt föl soha senkinek. A későbbi varázsló már akkor képes volt önmagában eltűnni.

Legtöbbször mind a négyen valami bordélyházban költötték el a pénzüket. Ivarérett korban voltak, és kortársaikhoz képest több nővel volt dolguk, mint amennyi a többségnek egész életében jutott. Ha a pénzből nem futotta négy hölgyre, a kártya döntött. Legtöbbször a Praschak maradt hoppon. Ami egyfelől igazságos volt, másfelől meg azért a Wessely is besegített a véletlennek. Végtére is a Praschak játszotta a legkisebb szerepet a zsákmány megszerzésében.

A bikanyakú hentesfinak semmi tehetsége nem volt az alvilághoz. Nem is lelte örömét mások kizsebelésében. Egy-egy jól sikerült húzáson sem tudott szívből nevetni. És az volt a híre, hogy gyáva és tunya. Arra nevelték, hogy egy napon majd átvegye az apja üzletét. A tehenek és disznók levágásához másfajta készségek kellenek. De mivel elválaszthatatlan barátok voltak, őt bízták meg, hogy falazzon. Akkor is, ha amúgy nem kellett. Ezt még a Praschak sem tudja elszúrni, mondta a Wessely, jóllehet a Praschak legalább egyszer ékesen bizonyította az ellenkezőjét.

Pedig tulajdonképpen még kalandos észjárásra sem lett volna hozzá szüksége. Fogalma sincs, hogy éppen miről ábrándozott ez az izomtörpe, szitkozódott a Wessely. Talán éppen valami pompás tehenekről és disznókról. Hiszen ő is ismeri a Pénzfosó Franzit. Az ő köpönyegéből bújt elő a komplett bécsi hamiskártyás-társadalom. A Franzi harminc évig kizárólag szerencsejátékból élt. És amikor elmasírozott a Praschak előtt, és belépett a kocsma ajtaján, ahol a Wessely éppen az utolsó kártyatrükkjét vezette elő, és éppen ott tartott, hogy fölszólította a tulajt, adja oda a kasszából a százast, akkor ez a hentesfi uraság már megint nem használta az eszét, foglalta össze a történteket a Sápadt. A Praschaknak nyilván meg sem fordult a fejében, hogy ez az öreg róka egy pillanat alatt átlát a trükkön, és nem tétlenkedik majd.

Mert a Pénzfosó Franzi nem csak a szakmát tudta nagyon, az érvényesülési vágyát sem lett volna szabad alábecsülni. Ráadásul az öregek mindig is gyanakvóan figyelték az utánpótlást, és ha csak tehették, éreztették fölényüket.

Mindenesetre a Praschak még oda is biccentett a Pénzfosó Franzinak, amikor az belépett a kocsmába. Gondolta, amíg a rendőrök ki nem vonulnak, semmilyen intézkedésre nincs szükség. A Krutzler éppen ott tartott, hogy a mutatványos most már aztán igazán hagyja abba a játszadozást. A Pénzfosó Franzi észrevétlenül beállt az egyik sarokba, és nemcsak a tulajt figyelte, amint az átad egy százast a Wesselynek, hanem azt is, ahogy a Wessely feltűnés nélkül átpasszolja a bankót a Sikorának, miközben mindenki meredten figyelte az ő varázslókezének mozdulatait. A nyakigláb kedélyesen odacsoszogott a pulthoz. Fogta a százast, és kifizette vele az italát. Kilencvennyolc schillinget kapott vissza a pincérnőtől. A tulaj eközben a Wesselyt felügyelte, mert aggódott a pénzéért. Ezalatt a Sikora éppoly észrevétlenül lelépett, mint a Krutzler.

A Pénzfosó Franzit szórakoztatta a jelenet. Ezek a kölykök határozottan tehetségesek. De azért egy kis lecke nem árt nekik. Mintha egy kicsit elbízták volna magukat. Saját fiatalságát juttatták az eszébe. Az elbizakodottság a Pénzfosó Franzit is elrontotta. Tehát a kasszához lépett, odahívta a pincérnőt, és megkérdezte, nem tudna-e neki két ötvenest egy százasra váltani. A pincérnő mogorván bólintott, és átnyújtotta a legfelül lévő bankót, amellyel a Sikora az imént fizetett, és amelynek a sorozatszáma oda volt írva a kocsmáros blokkjára. Amikor tehát emez visszakérte a százasát, és a Wessely önhitten kijelentette, hogy ő azt már rég visszavarázsolta a kasszába, a Pénzfosó Franzi némán mosolygott magában. A Krutzler, a Sikora meg a Praschak addigra már rég árkon-bokron túl járt. Amikor pedig a tulaj nem találta ott a százasát, nem érte be a puszta fenyegetéssel, hogy kiveri az akkor már falfehér Wesselyből a pénzt, de ittas kuncsaftjai hathatós támogatásával valóra is váltotta fenyegetését.

A Wessely arcában soha az életben nem volt annyi szín, mint a rá következő hetekben, gúnyolódott a Praschak örege, akinek már rég csípték a szemét fia kétes üzelmei. Le is kevert neki egy flemmet, anélkül, hogy tulajdonképpen tudta volna, miért. Praschak anyjának azt mondta, ne nézzen úgy. Az a csirkefogó pontosan tudja, miért kapta. Megtiltotta a fiának, hogy érintkezzen ezzel a bagázzsal, és több hét, a hentesüzem hűtőházában letöltendőre ítélte.

Néhány nappal a malőr után egy levél hullott a Wessely betegágyára. A nővérek csodálkoztak is, mivel a kölyök még soha életében nem kapott postát. Ennek ellenére nem nyitották ki a borítékot. Vélhetően a problémák megelőzése végett. A sápadt részéről minden kellemetlenségre fel kellett készülni.

A Wessely alig várta, hogy az apácák felszívódjanak. Az örömteli meglepetés egy pillanatra még azt is feledtetni tudta, hogy mennyire fáj a képe. A Pénzfosó Franzi méltónak bizonyult a nevéhez. A Wessely két ötvenest húzott elő a borítékból. A kísérőcédulán csak ennyi állt: Le a kalappal! A P. F. monogramot, a feladó nevének kezdőbetűit akkoriban Erdbergben csak az nem ismerte, aki nem akarta. Mivel a Wessely a következő kuplerájkörből kimaradt, a zsákmányt a Krutzler és a Sikora között osztotta el. A Pénzfosó Franzi gratulációját pedig eltette magának. Az többet ért neki a két ötvenesnél. Mindenesetre a két bankó nem volt olyan hatással a Sikorára meg a Krutzlerra, mint amilyet a Wessely remélt. Közönyös arccal vették át a zsákmányt. Meghalt valaki?, kérdezte a Wessely. Elcsesztek valamit? Összevesztek? Vagy ugyanarra a nőre vetettek szemet?

Ez utóbbi tűnt a legvalószínűbbnek, bár a helyzet valójában még ennél is kényesebb volt. A Sikora meg a Krutzler hallgatott. Jobb, ha az ilyen dolgokat egymás közt rendezik el. A Wessely viszont rosszul bírta, ha titkolóztak előtte. Azonkívül azt vallotta, hogy az ember bizonyos fajta nőkkel ne kezdjen. Az embernek lehet sok barátja, de szerelme csak egy. És két férfinak ugyanarra a nőre hajtania olyan, mintha összevesznének egy kéménylyukon. Elég nagy a világ. Tehát vagy barátokhoz méltón osztozzanak meg a nőn, mint egy pakli cigarettán, vagy felejtsék el őt mindketten, azonnal. A Krutzler meg a Sikora nagyot sóhajtott, és azt felelte, Wessely teljesen félreérti a dolgot. Nem, itt a kártya sem segít. Aztán elmentek, a Wessely pedig soha az életben nem jött volna rá, hogy a Sikora anyja miatt van az egész.

A Sikora egy kurvának volt a fia, fél Erdberget ő vezette be a testi szerelem fortélyaiba. Azt beszélték, hogy még a tulajdon fiától is pénzt kért érte. Persze mondtak mindenfélét, és azt, hogy a langaléta Sikora pont a töpszli Sikoránéval hált volna, tulajdonképpen senki sem hitte el. De anya és fia között erős volt a kötődés, mert a Sikora soha nem ismerhette meg az apját. Nem mintha a vén kurva nem tudta volna, ki volt az. Csak éppen nem mondta meg a fiának. Miért? Mert hogy semmi köze hozzá. Hogy fontos személyiség volt-e? Nem. Nős? Nem. Hogy különösen magas? Na hát nála aztán szinte mindenki magasabb. Hogy strici-e az illető? Nem. Ő, Sikora, ismeri-e? Talán. Anyja szívtelensége biztosan szerepet játszott abban, hogy a Sikora szívében akkora volt a jövés-menés, mint egy kuplerájban. A Sikora képes volt beleszeretni minden repedt sarkú kurvába. És a legrosszabbtól végül is csak a Wessely és a Krutzler tudta megóvni. Ez esetben azonban egész másról volt szó. A Sikora muterja ugyanis már rég kinézte a Krutzler fiút. Neki aztán édes mindegy volt, hogy a Krutzler pont az ő mihaszna fiának a barátja. Egy olyan, mint a Sikora anyja, tudta: végül a barátság sem jelent semmit. A szerelem sem. Ehhez a felismeréshez nem is lett volna szüksége a sok csalódásra. Nincs az a barátság, amit ötpercnyi közösülés kedvéért el ne árulnának. A szerelem pedig mindig olyanoknak jut, akik meg sem érdemlik. Mintha a szerelem az ördög műve volna. Mint mondtuk, a Sikora anyja tudta, ki a Sikora apja. A Sikoráné emelt fővel vállalta a kurvaságot. Most ő áll a pult túloldalán. Mert az az igazság, hogy csak kétféle ember létezik. Vevő és eladó. És a vevő sohasem király. Aki királynak hiszi magát, valójában mindig csak szolga marad, ezt az életre szóló jó tanácsot adta a Sikora anyja langaléta, mihaszna fiának. Őt viszont nem érdekelték a kurva anyja életbölcsességei. Ne bízzál senkiben. Még magadban sem. A kurván meg a tolvajon kívül nincs szabad ember. Egyedül azokon nincs fogás.

De közben a Sikora anyja ambiciózus egy kurva volt. Neki csak az számított, hogy egy pali elmegy-e, vagy nem. Ezt mérhető teljesítménynek tartotta. És ha nem sikerült, azt mellre szívta. Mivel személyisége ugyanolyan törpe méretű volt, mint a termete, nem nyugodott, amíg maga alá nem gyűrte a férfiakat.

A Krutzler két évig ellenállt, pedig a Sikora anyja még fizetett is volna neki. A Krutzler viszont már a puszta gondolatot is ugyanolyan visszataszítónak találta, hogy egy barátja anyjával érintkezzen nemileg, mint hogy a saját anyjával háljon. De éppen azon a héten, amikor a Wessely kidőlt, aminek következtében ő minden bevételtől elesett, engedett a Sikora anyjának. Pénzügyi szorultságában a Krutzlernak nem állt módjában vásárolható hölgyeket igénybe venni. Viszont nagyon gyorsan hozzászokott a gyakori közösüléshez. A Krutzlernak muszáj volt rendszeresen mind kolerikusan, mind szexuálisan elsülnie, különben nem bírt magával. Hét nap elvonás után a Sikora muterjának könnyű dolga volt. Az óriás szabályszerűen ájulásba kergette a törpe nőt. Azt beszélték, a nő nem is tudta pontosan, mije könnyebbült meg inkább a Krutzlernak, a temperamentuma vagy a libidója.

Mindenesetre a Sikora rajtakapta őket. Hirtelen ott állt a szobában, mint egy kisfiú. Akár a Krutzler, amikor gyerekként in flagranti találta az apját. És a reakciója is hasonló volt, mint az idősb Krutzleré: olyan verést helyezett kilátásba, ami az anyjáéhoz igazítja langaléta barátja méreteit, ha nem hagyja el azon nyomban a szobát. Szakasztott olyan lett, mint tulajdon apja volt. Amikor ezt észrevette, félretolta a kurvát, és addig hányt, amíg úgy nem érezte, hogy már egy apró részecske sem maradt benne az öregéből. Aztán szótlanul bevágta maga mögött az ajtót, és egészen a Wesselynél tett látogatásig kerülte a Sikorát.

Ahogy elhagyták az intézetet, hallgatagon bandukoltak egymás mellett. A Sikora kajlán csoszogott, a Krutzler pedig nehéz csontjait vonszolta. Mindketten leszegett fejjel. Konokul egy milliméternyit sem tágítva egymás mellől. Szótlanul. Céltalanul. Mint akiknek közük sincs egymáshoz. Együtt hallgatták agyon a dolgot. Végül megálltak, hosszan nézték egymást, és a Krutzler olyan erővel ölelte magához a Sikorát, hogy az kis híján a Sikora életébe került.

És ezzel a dolog el volt intézve. A Sikora muterja néhány év múlva meghalt szifiliszben, amitől fél Erdberg pánikba esett. Ez a háború alatt történt. Ezért a fia akadályoztatva volt, nem tudott részt venni a temetésen. Feltehetően békeidőben sem lett volna ott. A körülmények már nem engedték, hogy felfedje fiának nemzője kilétét. De erre nem is volt szükség. A Sikora később nélküle is kiderítette.

Amikor a Wessely négy hét után először hagyta el az intézetet, pontosan ott folytatták, ahol abbahagyták. Megesküdtek, hogy nincs az a nőügy, ami kikezdhetné a barátságukat. Mint a kártyázásnál, amit ők négyen csak akkor erőltettek, ha konfliktusuk támadt, és azt nem tudták megoldani. A Wesselynél már akkor is mindig ott volt a félelmetes paklija. Állítólag soha életében nem cserélte ki a kártyáit. Szerencsét hoztak neki. És a szerencse az pont az ellentéte a kisefnek. Ha valaki balszerencsét hozott, attól meg kellett szabadulni. Mert a sors olyan, mint a túl vastag kabát, amelyet le lehet venni, mielőtt rád melegedne.

A kor előrehaladtával egyre kevesebb olyan döntés született, amelyet a Wessely nem a kártyától tett függővé. Azt mondták, végül ez lett a végzete is. Aki a kártyában a szerencsére hagyatkozik, nem ért a keveréshez. Nincs ez másképp a sorssal sem. Akinek nincs terve, annak a véletlenben kell hinnie. Ifjú éveikben azonban nemigen kerültek olyan helyzetbe, amikor az embernek a kártyát kell segítségül hívnia. Az esetek többségében nőkről volt szó, már pedig nőügyekben szinte soha nem keresztezték egymást az útjaik. A nyakigláb Sikora gyorsabban esett szerelembe, mint ahogy megfordul a szél. A szögletes Praschak az olyan nőket szerette, akiken lett volna mit kicsontozni. A vérszegény Wesselyt egyáltalán nem izgatták a nők. Ő beérte azokkal, akiket megkaphatott. A Krutzlernak pedig kezdettől fogva az üzlet számított. Csak a megvásárolható hölgyeknél érezte magát otthonosan. Ám összegezve: a nők vonatkozásában már akkor is a kezükben volt Erdberg.

Egy nő akadt csak, akibe beletört a foguk. Muschkowitznak hívták, röviden Muschnak, tizenhét éves volt, és férfifaló, mert a Tűzmadár – így hívták a vörös házmestert, akiről nem kevesen hitték, hogy maga az ördög – már tizenhárom éves korában beletriblizett egy fattyút a hasába. Ám még mielőtt Muschkowitz felelősségre vonhatta volna, a házmester megüttette magát a gutával, és retirált az elmegyógyba. Nyáladzva dekkolt naphosszat az intézetben, mit sem sejtve a gyerekéről, akiről vélhetően amúgy sem akart volna tudni.

A Musch amilyen apró, olyan kiszámíthatatlan volt, egy férfit sem engedett ütéstávolságon belülre. Ezzel természetesen nem csak a Krutzlerban keltette föl a sportszellemet. A többiek is afféle bátorságpróbát láttak benne. Mert komoly hódításra egyikük sem számított. Igyekeztek élve megúszni.

A Muschról a kártyáknak kellett dönteniük. A Wessely kevert, mindenki húzott, és a legjobb kártya nyert. Az erdbergi nasi-vasi primitívebb volt még a széles körben ismert változatnál is, amelynél a nagy galeri szigorúan figyelte a regulák betartását. És amiben rettentően sok pénz cserélt gazdát. Az övék olyan messze volt az igazi nasi-vasitól, mint Erdberg Madagaszkártól. A legjobb lapot a Krutzler húzta, és ezzel egy olyan történet vette kezdetét, amely élete végéig elkísérte. Szerelemnek nemigen lehetett nevezni. Inkább valami közelharc típusú sportágnak, amely arra megy ki, hogy a végén ki marad állva. Közben persze a fiatal Ferdinand korántsem volt ügyetlen, amikor a lényegre próbált térni. A cél, amit maga elé tűzött, az volt, hogy zálogként megszerezze a Musch bugyogóját. Lamúrilag négyük közül egyikben sem volt túl sok eredetiség, már kora ifjúságukban sem. A kérdés az volt, hogy miként lehet elvenni egy Polüphémosztól azt, ami neki a legszentebb.

A Krutzler úgy döntött, hogy beveti a trójai falovat. És e célra az akkor négyéves Herwiget választotta, aki nemcsak apja vörös haját, hanem anyja kedélyhullámzásait is örökölte. Megközelíthetetlen volt, és anyján kívül senkivel sem állt szóba. Sokáig ezért némának is tartották. Mármost nem minden szeplős kisgyerek aranyos. Sokak szerint ez a Herwig egy igazi sunyi kis rohadék volt. Mivel azonban a Musch anyai szeretetétől minden természeti katasztrófánál jobban tartottak, mindenki nagy ívben elkerülte a gyereket. A Herwig-történet később talán másképp alakult volna, ha a gyereknek legalább egy barátja van.

Természetesen a Krutzlert mindez nem riasztotta el. A nehéz dolgokkal világéletében jobban boldogult, mint az egyszerűekkel. Arról, aki egyformán mindenkinek szimpatikus, később nagy biztonsággal ki fog derülni, hogy irtóztatóan ellenszenves. És fordítva, senki sem csak úgy egyszerűen seggfej, így nézve az úgynevezett seggfejek kapásból kevésbé gyanúsak, mert ők a jó oldalukat csak rejtegetik mások elől. Végtére is az életben nem az a pláne, amit fölfed előttünk, hanem amit eltitkol. A kincskereséshez pedig a Krutzler már akkor jobban értett a többieknél. Ezt mondják emberismeretnek.

A Krutzler azonnal megtalálta a kulcsot a Herwighez, mert ismerte a gyerek Achilles-sarkát. Mert a vörös kiskölyök már zsenge ifjúságában, alig négyévesen is imádta a ritka állatokat. E gyengéje okozta később a Herwig végzetét, és ebben a Krutzler nem volt teljesen ártatlan.

Erdbergben a harmincas években nem volt könnyű egzotikus állatfajokat beszerezni. A Krutzlernak mindazonáltal sikerült beszereznie egy pompás madárpókegyedet, amelyet egy cipősdobozban adott oda játszani a Herwignek. Az élvezet nem tartott sokáig. Mert amikor a Musch visszatért valahonnan, amiről soha nem beszélt, de amiről Erdberg-szerte pusmogtak, és meglátta azt a dagadt szörnyeteget a Herwig vállán, úgy reagált, ahogy azt még a Krutzler sem tudta volna elképzelni.

A Musch nem ismert félelmet. Egy regiment erdbergi csibész sem késztette volna meghunyászkodásra. De a pók láttán öklével láthatatlan szélmalmokkal hadakozott. Ordított, mint akit nyúznak. Akkor sem ordított ennyire, amikor a világra szülte a porontyát. A szomszédok fedezékbe vonultak, meg voltak győződve róla, hogy vér fog folyni. De a Krutzler megragadta a gigáját, és tett egy ajánlatot, amely rövid távon békét hozott, hosszabb távon viszont háborút. Mert a játék, amely így kezdődött, akkor sem ért véget, amikor a szívük egymás ellen fordult. Életük végén egyikük sem maradt a másik adósa. Musch kelletlenül odaadta a bugyogóját. Viszonzásképpen a Krutzler megszabadította a fiát a szörnyetegtől. Ezzel törölje le farka mérgét, ha róla, Muschról álmodik, sziszegte a Musch. A Krutzler azonban ehelyett akkurátusan a kincsesdobozába tette az alsót, ahol amúgy csak pénzt és fegyvereket tartott.

A sápkóros Wessely, az óriás Krutzler, a nyakigláb Sikora és a szögletes Praschak. Később a Sápadt, az Önvédelem-specialista, a Varázsló – csak a Praschak maradt Praschak, mert az ő jellegzetes tulajdonságait nem volt szabad emlegetni. Hentes-mészáros apja fiaként neki nem kellett aggódnia a jövőjéért, mert húst mindig is ettek Erdbergben, akkor is, amikor éppen nem volt. De ebben a zsenge korban, tizenhét évesen az ember jobban szeret falazni, mint csülköt csontozni.

A kisstílű gengszterkedésre hamar ráuntak. Önállósodtak, bár az erdbergi piac szabályozott volt. A nagy galeriban a fejesek nem nézték jó szemmel, ha valaki semmibe vette az uralmukat, ugyanakkor gutírozták is az új nemzedék céltudatosságát. Amíg stílusosan csinálták, szemet hunytak fölötte. Márpedig azt igazán nem lehetett elvitatni a négyektől, hogy stílusuk, az volt. Már akkor tisztában voltak a személyes kézjegy jelentőségével.

Az Erdbergi Spedíció, ahogy ők négyen elnevezték a vállalkozásukat, nem tárgyak költöztetésére, csupán elszállítására specializálódott. A feladatokat világosan megosztották. A Sikora már akkor is minden falon át tudott menni. Nem létezett olyan zár, amely ne nyílt volna meg az ő kapacitálására. A Wesselyre a szóba jöhető kuncsaftok felderítése jutott, a Krutzler meg, aki keresményéből még mindig eltartotta a szép Gottfriedet és a család többi tagját, minden lakást nem egészen tíz perc alatt képes volt evakuálni. Ez a kézjegy még az öreg galeristák körében is nagy respektet váltott ki. Itt kérem ifjú egyéniségek dolgoznak. Ezt gutírozták. És ezért hagyták, hadd fejlődjenek csak.

Természetesen körültekintően kellett dolgozni. Egy ingatlan evakuálása nem olyan, mint az a százastrükk. Tanultak a Pénzfosó Franzi-esetből. Az elbizakodottság a siker ellensége. Abban maradtak, hogy havi egy lakásnál többet nem rámolnak ki. Annál inkább megnövekedett a Wessely jelentősége. Hetekig kémlelt ki házakat, hogy megtalálja az alkalmas objektumot. Mesterembernek, postásnak, alkusznak vagy ügynöknek adta ki magát, hogy bepillantást nyerjen különböző ingatlanok belsejébe. Mint mondta, el sem lehet azt képzelni, hogy némelyek hogyan laknak. És ha meggondoljuk, hogy Istennek minden egyes egzisztenciára rálátása van, érthető, ha távol tartja magát az emberektől.

A Wessely mindig magánál tartotta a maga zsákmányát. Soha le nem vette a bőrjakóját, amelynek bélésében több pénz gyűlt össze, mint némely svájci bank széfjében. Wessely meg volt győződve róla, hogy ő maga minden trezornál bevehetetlenebb. A Sikora nőknél rejtette el a javait. Mivel megbízni amúgy sem lehet egyikükben sem, csak arra ügyelt, hogy ezek a nők ne ismerjék egymást. A Praschak semmit sem tartott meg. Mindent a hentesüzletbe fektetett. Vélhetően azért, mert rossz volt a lelkiismerete az apjával szemben, aki viszont ebben az esetben nem sokat kérdezősködött a pénz eredetéről. A Krutzler meg a turbános nő mellett döntött, akit Elvira tanti parkettája alatt rejtett el.

A nő pillantása megdelejezte. Feketével kifestett szeme elérhetetlenséget sugallt. Egyiptomi ornamentumokkal ékesített brossa semmilyen titkot nem árult el. Ahogy a fekete háttér sem mutatta meg, hol van. Tekintetében egy csöpp megvetés. Krutzler azon tűnődött, milyen színűek lehetnek keleti ruhái. Aranyra, vörösre és türkizre tippelt. De elképzelni nem tudta. Akármeddig bámulta is a fekete-fehér képet. Honnan származhatott ez a nő? Angol lett volna? Német? Francia? Netán lett? Minden lehetségesnek tűnt. De tudni semmit sem tudott. A nő pillantása azonban minden egyes alkalommal megragadta, amikor friss zsákmányt tett a ládikába, amelynek fedelét a nő fényképe díszítette.

Krutzler egy különös akciónak köszönhette kincsesdobozát. Bár a Wesselynek természetesen fogalma sem volt, hogy milyen szerencsésen beleválasztott. Egy fiatalember lakásán, aki állítólag ingatlanokon gazdagodott meg. Mivel nyilvánvalóan nem bízott a bankokban, minden vagyonát itt rejtette el, ebben a dobozban, amelyet a Krutzler az Elvira tanti parkettja alá dugott el. És ez a vagyon jelentős volt. Legalábbis az erdbergi négyek számára, akik éppen akkor töltötték be tizennyolcadik életévüket.

A talált pénz láttán természetesen fölmerült a kérdés, egyáltalán szükség van-e a lakás evakuálására. Minden ilyen kiürítési akció kockázatot jelent. Míg a Praschak lent falazott, nem is sejtve, hogy társai mit találtak, fent nagy vita folyt. Az óriás, aki percek alatt egész lakásokat szokott szétkapni, nemcsak azért volt csalódott, mert elvették a szórakozását, hanem azért is, mert úgy vélte, éppen az ilyen esetekben nem szabad lemondani arról, hogy otthagyják a kézjegyüket. Mint mondta, elbizakodottság volna, csak úgy nagy gőgösen lemondani az ebből az enteriőrből származó bevételekről. Szerinte viszont éppen az volna az elbizakodottság, ha most túl mohón viselkednének, vélte a Wessely. Tudni kell leállni. Tartsa csak meg a Krutzler emlékül a dobozt. De a többi marad. A Sikora erre idegesen egyik hosszú lábáról a másikra állt. Ha még sokáig diskurálnak, akár egymás csuklójára is rákattinthatják a bilincset.

Mint a legtöbb esetben, most is a Krutzler makacssága győzött. Dacosan, karba font kézzel állva fenyegetőzött, hogy ő ugyan egy tapodtat sem mozdul, ha nem tartják magukat az Erdbergi Spedíció statútumához. Hogy most tényleg meghülyült-e, szitkozódott a Wessely. Mi ez, valami istenverte egylet? Aztán kelletlenül nekiállt kirámolni a lakást. A szomszéd meg is kérdezte a speditőröktől, hogy hová költözik az a szimpatikus fiatalember. Timbuktuba, válaszolta morcosan a Wessely. Felső ajkáról kis híján lecsúszott az álbajusz. Hogy testvérek-e? Ne legyen olyan kíváncsi az úr, sziszegte a sápadt. A Sikorának kellett közbelépnie. Igen, testvérek. Az öregúr hosszasan mustrálta őket. A bajuszon kívül semmi hasonlóságot nem látni rajtuk, állapította meg bizalmatlanul. Mire a Krutzler csak annyit mondott, hogy különböző anyáktól születtek. Anyáktól? Nem apáktól? Nem, anyáktól. Ritka az ilyen, mondta jegyzőkönyvbe az öregember, amikor később kihallgatták a rendőrök. Ennél több nem jut az eszébe. A rendőrség ehhez is hozzá volt szokva. Időközben már ismerték az erdbergi szállítmányozók kézjegyét. Ennek ellenére nem tudták fülön csípni őket.

A négyek művészetnek tekintették a mesterségüket. Nem úgy, mint az a festő, aki évekkel azelőtt légvonalban pár száz méternyire lakott tőlük. Ő a politikában hitte magát művésznek, bár jobban tette volna, ha marad a festészetnél. Ezzel együtt az erdbergi fiúk sorsa a jelek szerint elmondhatatlanul szorosan összefonódott a Führerével. Mert ő volt az a nagypályás bűnöző, aki a háború előtti idők piti bűnözőit a háború utáni idők nehézfiúivá tette.

Az a nap, amely mindent megváltoztatott, az Anschluß napja volt. 1938. március 15-én fél Bécs kint állt a fenséges napsütésben a Heldenplatzon. Az utcákon egy lélek sem járt. Ennél ideálisabb napot lakások evakuálásának lebonyolítására – az egy karácsonyon kívül – el sem lehetett volna képzelni. Úgyhogy az akkor éppen, hogy csak nagykorú srácok úgy tettek, mintha a Führer kedvéért öltöznének ki, és beiktattak egy műszakot. A náci Huber később azt mondta, hogy az a tény, miszerint alibinek használták a Führert, felért egy blaszfémiával, ami csak tovább súlyosbítja az ügyet.

A náci Huber korábban már sok istent imádott. Először a császárt, aztán a Dollfußt, most meg a Führert. Az öreg Krutzlerné csak úgy hívta, hogy a huszár. És fél Erdberg rajta röhögött, bár olyan nagyon sok okot nem adott a nevetésre, mivel a Huber a náci időkben megcsinálta a maga spedíciós cégét, amely a környéken gazdátlanul maradt zsidó lakások gondozására szakosodott. A náci Huber nem ideológus volt, hanem egy irdatlan nagy rohadék, akiről az emberek hasonlóan vélekedtek, mint a börtönökben a gyermekek megrontóiról. És bár kezdettől fogva Hitler háta mögé bújt, természetesen mindig csak magára gondolt, úgyhogy a fiúk nem teljesen véletlenül evakuálták éppen a náci Huber lakását. Egyfelől mert biztosak voltak benne, hogy kint van a Heldenplatzon. Másfelől mert móresre akarták tanítani ezt a felfuvalkodott nácit. Ebből a szempontból az egész ügyet politikai ellenállásként is lehetett értelmezni, ami persze utólag a náci Huber malmára hajtotta a vizet. Mert a milha, minden idők legnagyobb hadvezére már akkor sem viselte a kritikát.

Egy szó, mint száz, a Hitler-beszéd után a náci Huber emelkedett lélekkel tért haza. Lakájokból és örömlányokból álló sleppjével érkezett. Föl volt dobva, előre örült az orgiának, amikor kinyitotta elegáns, nagypolgári lakása ajtaját. Ezt jutányosan szerezte, egy zsidó kereskedőtől orozta el, aki még idejében fölismerte a nagypolitikában várható időjárás-változást, és nyakába szedett lábbal elpucolt, amíg még tehette.

A náci Huber éppen diadalmas monológba akart kezdeni kísérete előtt. A későbbi Sturmbannführer szegény sorból származott. Ebből kifolyólag fontos volt neki a gazdagság. Amikor meglátta a kirámolt lakást, úgy nézett ki, mint akinek jéggé fagyott ábrázata lezuhan a negyedikről az utcára, és az ünneplő csürhe szeme láttára apró darabokra törik. Egy szék nem sok, annyit sem hagytak ott a betörők. A lakás kulcsrakészre volt ürítve. Épphogy csak nem törölték föl a parkettát. Az egyik pribékje tréfálkozva meg is kérdezte, hogy a Sturmbannführer úrnak talán csak most tetszik beköltözni.

A szerencsétlennek több se kellett. Humor dolgában a nácik még a bolsevikoknál is rosszabbul álltak. A szegény mókamester kapta a feladatot, hogy keresse meg a gonosztevőket. Amennyiben estig nem sikerül megtalálnia őket, példa lesz rajta statuálva, meg lesz mutatva, hogy mi történik azzal, aki a Führerrel viccelődik. Hogy a vicc a náci Huberre és nem a Führerre vonatkozott, azt a tréfacsináló inkább lenyelte. Bármilyen nehezére esett is. Mivel egy csapásra karrierrel és gazdagsággal kecsegtető életét éppen nagyon értékesnek érezte, erőfeszítéseket tett a bűnösök fölkutatására. SA- és SS-egyenruhásokkal addig portyázott Erdbergben, addig fenyegetőzött, ígérgetett és zsarolt, míg be nem indult a Bécsben amúgy is jól olajozott feljelentőgépezet, és késő délutánra be nem futottak az első információk.

A Krutzlert, a Wesselyt és a Sikorát még vacsora előtt letartóztatták. Csak a Praschak úszta meg. Őt fedezte az apja, aki régi szoci volt, híján minden nemzeti büszkeségnek. De azért, kihasználva fia nehéz helyzetét, a szavát vette, hogy idővel átveszi tőle a hentesüzemet. Ellenkező esetben átadja a szarházit – ahogy gyengéd pillanataiban a fiát nevezte – a náci csőcseléknek. És az ördög tudja, hogy ezeknek akkor mi jut az eszükbe. Mert ezek a herrenmenschek olyanok, mint az állatok. Az öreg Praschak a nácikat még a katolikusoknál is jobban gyűlölte.

Az ifjú Praschak pedig valóban örülhetett az iránta megnyilvánuló atyai szeretetnek. A Wesselyt, a Krutzlert és a Sikorát ugyanis rövid úton kikísérték a Westbahnhofra, és föltették egy Dachau felé menő vonatra. Hárman együtt voltak ötvenhét évesek. És utána már semmi sem volt olyan, mint azelőtt.

A NAGY UTAZÁS

Amikor a Krutzler muterja megtudta, hogy a fiát deportálták, csak annyit mondott, hogy ezzel a kurva kölyökkel kapcsolatban kezdettől fogva volt valami rossz érzése. Már amikor megszülte, érezte, hogy minden fáradság hiábavaló lesz. Mi értelme megtanítani egy gyereket járni, beszélni, enni, ha aztán úgyis hamarabb hal meg nálunk.

A Krutzlerné húga, az Elvira pedig azon töprengett, hogy eztán ki fizeti majd a költségeket. Végtére is az egész bagázs itt lakik a házában, a nyakán, és rajta élősködik. Az utóbbi években sikerült fölküzdenie magát egy bizonyos életnívóra, és nem látja be, miért kellene engednie ebből. Végül aztán összekacarászott magának egy cseh nevű árját, aki hamar átvette az ifjú Krutzler feladatait. Végül is bűnözők voltak hatalmon, akik természetszerűen lehetetlenné tették a többi bűnözőnek, hogy tegye a dolgát.

Az Elvirának ebben az új helyzetben hirtelen élettérre lett szüksége, úgyhogy a maradék Krutzlerokat kipaterolta a lakásból. Krutzler mamának feltehetően egy pillanatig hiányzott kisebbik fia, mert a szép Gottfriedra pénzügyi dolgokban nem lehetett támaszkodni. Nem maradt más választása, mint hogy behízelegje magát egy Goldberg nevű öreg zsidó kegyeibe, aki nyilvánvalóan a szép Gottfriedra vetett szemet, amit az öreg Krutzlerné nem gutírozott, viszont kihasznált a maga javára. Baráti gondoskodásának gyümölcseképpen Goldberg ráhagyta Duna-parti házát Kritzendorfban. Legalábbis az öreg Krutzlerné így mesélte mindenkinek, aki negyvenöt után erről kérdezte. Mindenesetre tény, hogy az öreg Goldberg, aki a baljós körülmények miatt a Duna partjáról a tengerentúlra vágyódott, megkérte két bizalmasát, az ő megbízásából vegyék szárnyuk alá ártéri házát.

A szárny alá vétel konkrétan annyit jelentett, hogy a házat a Krutzlerné nevére íratta, hogy ne kerüljön germán kézre. Tette ezt magától értetődőn abból a feltételezésből kiindulva, hogy ha majd túl lesznek ezen a herrenmensch-közjátékon, a Krutzlerné visszaadja, ami nem az övé. Ennek következtében a Krutzlerné a háború éveit a Duna-parti cölöpházban töltötte, és ott várta az árvizet, ami soha nem jött. A szép Gottfried harmincnyolctól végre hódolhatott repülésszenvedélyének, és egymás után küldte haza a háborút szinte szervezett körutazásnak láttató anzikszkártyákat. Az Elvirával – legalábbis annak haláláig – többé nem állt szóba. Csak akkor járt ki hozzá naponta látogatóba, amikor a húga már barnára sülve a föld alatt nyugodott. Alighanem azért, mert már nem tudott visszabeszélni neki.

A Krutzler, a Wessely és a Sikora senkinek sem hiányzott. Ezt azonnal érezték is mindhárman. Még a Praschak sem jelent meg a pályaudvaron. Neki akkor már a hentesüzemben kellett szolgálatot teljesítenie. Csak a Musch integetett távolból. Ő nem félt a náciktól. Nem hitt a szemének, amikor ott látta fölfűzve a fél bécsi elitet. Jé, ezt ismerem, ezt is ismerem. Honnan? Az újságból, mondta a Krutzlernak. Azért ha ott lesz a fél elit, akkor biztosan nem lesz olyan rossz. A Krutzler talán még autogramot is szerezhet némelyiküktől. Ritkán fordul elő, hogy az ember ilyen sok hírességgel jön össze. A Krutzler megkérdezte, hogy vajon a Musch teljesen meghülyült-e. Ezután a Musch egy bugyogót nyomott a Krutzler kezébe. Ha a nácik az idegeire mennek, legyen mit szagolgatnia. Egészen különleges odőrt kevert ki benne a Krutzlernak. Csak kézi munkával, tette hozzá. És csippentett a szemével. Aztán ne felejtsen el valami ajándékot hozni a Herwignek. Nagyon el van keseredve, amiért ő, mármint Musch, elvette tőle a madárpókot. Aztán a három srácot durván a vonatba taszigálták. Ettől még a Muscht is valami rossz érzés fogta el.

Ők hárman már a vonatba is személyiségekként szálltak be. Visszatéréskor azonban már csiszolatlan gyémántok voltak. Nem annyira a csillogás, hanem a keménység vonatkozásában. A Krutzler már a vonatban szinte büszkén gondolt rá, hogy ennyi hírességgel együtt csukták le. Az ilyesmi jót tesz a presztízsnek. Ennyi szemüvegest soha az életben nem látott. Szemben vele a Wessely ült, aki már ott azt figyelte, hogy lehetne megszökni. Ezt a Krutzler rögtön látta. De hiába. A Krutzler ezt is rögtön látta.

Néhány sorral távolabb a Sikora a vele szemben ülőt bámulta, de az észre sem vette, mert megszállottan szavakat firkált kottasorok közé. A librettista nyilvánvalóan erősen rövidlátó volt. A munkához levette kerek, keret nélküli szemüvegét, amitől mintha teljesen elszakadt volna a világtól. A Sikora leplezetlenül bámulta. Ebből a teremtményből fakadt a lány. Ő nemzette. Gyorsan? Hangosan? Sötétben történt, vagy világosban? Nappal vagy éjjel? Szerelemből vagy gyűlöletből? Vajon ő, a Sikora fölismerné-e az apját, ha az ott ülne, vele szemben? Úgy véste agyába a hasonló vonásokat, mintha egy kirakós játék darabkái volnának, hogy bármikor ki tudja rakni belőlük a lány arcát.

A lányt csak egy pillanatra látta a pályaudvaron. Ahogy apja kezébe nyomta a kottalapokat, mintha az munkába menet otthon felejtette volna őket. Mintha a művet határidőre le kellene adni, és nem volna szabad késni vele. Mintha a napi rutin megszakítása az apa azonnali halálát jelentené.

A lány hegyes orra. Zöld szeme. Feltűzött barna haja. Hosszú, vékony ujjai. Kiugró pofacsontja. Lenyűgöző ajka. Úgy tekintett a librettista lányára, ahogy az ember olyasvalakire néz, akiről tudja, hogy viszont fogja látni. Egy pillantást vetett a lányra. Egy pillantást, amely a lányt egy kis időre kiragadta alvajárásából. A Sikora azonnal beleszeretett. Talán mert ő viszont nem tudott kottát olvasni. Állítólag utána sokan hasonlítottak a fiatal nőre. De egyikből sem lehetett volna kirakni a puzzle-t.

A Sikora az apát nézte. Szólítsa meg? Vajon mesélne-e neki a lányáról? Nem kisebbítené-e minden tudás a szigetet? A lány most kontinens volt, amelyen minden éghajlati övezet megtalálható. Ezt nem szabad veszélyeztetnie. Inkább úgy bámulta az apát, úgy nézte, mint egy tájat, amely tetszik ugyan, de nem érinti meg különösebben. A zárkózott emberek mindig felébresztették a Sikorában a betörőt. Csak most pillantotta meg a néma kottafejek fölött álló kézírásos címet. Sok lúd disznót győz.

Később egyikük sem beszélt senkinek arról, ami ezekben az években történt. Ha valaki rákérdezett, ezt az időt klauzúrában töltötték. Ennél többet senki sem tudott kihúzni belőlük. Ám a klauzúra mindent megváltoztatott. Csak egyet nem. Az örök barátságot, amit éppen néhány nappal letartóztatásuk előtt fogadtak egymásnak. A becsületkódexet, amely azt parancsolta, hogy akár saját életüket is kockára tegyék a másikért, hogy ne árulják el titkaikat, és hogy barátaik tulajdonát a sajátjuknak is tekintsék. Ez a tárgyakra és a nőkre egyaránt vonatkozott. Ezek között ők hárman nem tettek különbséget.

Ezt az esküt egy olyan szertartással erősítették meg, amely egyben biztosítékként is szolgált. Mert az eskü jó. De ez még messze nem azt jelenti, hogy egy másik erdberginek keresztezni merészelték volna az útját. Vérükkel írták alá a szerződést, amelynek értelmében mindhármuknak lehetett egy kívánsága a másik kettőhöz, amit azok semmilyen körülmények között nem utasíthattak vissza. Akkor sem, ha a kívánsággal a saját életüket kockáztatnák. Pontosabban ha valamelyikük a másik halálát kívánná, a kívánság egy ellentétes értelmű kívánsággal semlegesíthető. Tehát kinek-kinek csínján kellett bánnia a kívánságokkal. Amennyiben valaki mégsem tesz eleget a kívánságnak, minden vagyona a másik kettőre száll.

Hogy mindez jogilag megállta-e a helyét, vagy sem, lényegében mindegy is volt. Egy eskü minden törvénynél többet ért, még Isten akaratánál is, igaz, Erdbergben nem is kevesen attól tartottak, hogy ő talán nem is létezik.

A prominensek érkezésére Dachauban nagy fogadást rendeztek. Már az appellnél gondoskodtak róla, hogy baromi nagy gaudírozás várja őket. A zsidókat meztelenül fölsorakoztatták, és olyan tréfákat űztek velük, amelyek még évtizedeken át visszhangoztak a német humorban. Az elit tagjait SS-parancsnokok mustrálták, hogy mennyire alkalmasak fizikai munka végzésére. Ezek az entellektüelek többnyire nem állták a tekintetüket, mert előzőleg elvették tőlük a szemüvegüket, aminek következtében csak elmosódott alakok tűntek fel előttük, akik vagy rájuk mutattak, vagy nem. Szemüveg nélkül senki sem maradt sokáig életben a lágerban. A librettistát is kiléptették a sorból. Nyilvánvalóan nem tartottak igényt a szövegeire. Három ütés elég volt, és máris holtan rogyott össze. Befejezetlen műve eltűnt az egyik raktárban, ahol a foglyok személyes holmiját borítékokban őrizték.

Néhány hét múlva a lánya is dolgavégezetlenül távozott az életből. És a sors ezúttal is megmutatta féktelenül ironikus hajlamát. Teljesítette a Sikora kívánságát, hogy legalább még egyszer láthassa őt, szívét azonban hátralévő életében többé nem evakuálható ürességgel bútorozta be.

Bár Dachau tiszta férfitábor volt, néhány napra nőket is beparkoltak oda, hogy aztán onnan vigyék tovább őket valamelyik külső táborba. De a férfiak és nők különválasztása még a kolostorokban megszokottnál is szigorúbb volt. A nácik mindent megtettek, hogy az ember ne maradhasson ember. Ám még egy ilyen istentelen helyen is nehéz volt a véletlen számlájára írni, amikor a két elveszettnek hitt szerelmes viszontlátta egymást a szögesdrót két oldalán.

Az összes zebra között is azonnal fölismerték egymást. A legnagyobb tömegben is észrevették volna a másikat. A Sikora a férfikarámban. A librettista lánya a női karámban. Köztük a kerítés. Egyikük sem volt kint vagy bent. Mintha az egész világ egyetlen állatkert volna, ahol nincs külön hely a látogatóknak. Egymásra néztek, ahogy azok szoktak egymásra nézni, akik szeretnének a másik testébe bújni. E pillantáson kívül másra nem is lett volna szükség. Sem az Istenre. Sem a Führerre. Sem az emberiségre. És ezért sürgősen félbe kellett szakítani, elégetni és elpusztítani. Egy felügyelőnő jelent meg a képben, a Sikora az ő arcát sem fogja elfelejteni soha. Lába egyetlen mozdulatával eltaposta az izzást. Minden reményt összetört. Az ő életéből pedig kiszakította a librettista lányát. Szerelmi infarktus, amely olvashatatlan heget hagyott a szívén.

A Wessely későbbi állítása szerint az a körülmény, hogy a Sikora semmit sem tudott a fiatal nőről, soha egy szót sem váltott vele, sőt, hogy hangját sem hallotta soha, egyszer s mindenkorra megváltoztatta szívének orientációját. A szerelem a Sikora számára örök vágyakozás maradt. Örök kiáltás az elérhetetlen után. A létező és a hiányzó közti különbözet. A Wessely – ellentétben a Krutzlerral – konyított valamicskét a matematikához. A Krutzler viszont azt állította, hogy a Sikora szíve nem más, mint egy kupleráj, stricik nélkül, ahol a kuncsaftok randalíroznak, az élete pedig nem más, mint egy olyan kurva, amelyik addig késlelteti a csúcspontot, ameddig le nem telik az óra. A Praschak nem mondott semmit a világon. Ő sem a matematikához, sem a költészethez nem értett. Számára mindennemű szerelmi bánat egy darab húst jelentett, amit az ember kivág a lelkéből, és nem nő vissza. A Sikorának nem adatott meg, hogy megtudja, mi történt a fiatal nővel. És a librettó is mindmáig eljátszatlan maradt.

Ahhoz, hogy az ember a nácik szeme elől el tudjon menekülni, teljesen el kellett tűnnie önmagában. El kellett sajátítania azt a művészetet, hogy úgy álljon valaki előtt, mint aki valójában nincs is ott. A koncentrációs tábor megölte a Sikorát és fölébresztette a Varázslót. A Sikora attól a pillanattól fogva nem létezett. És ennyiben nem is csoda, hogy egy napon, mintha varázskéz okozta volna, valóban el is tűnt. Azt beszélték, hogy a Sikora nem belegyalogolt a szögesdrótba, hanem átgyalogolt rajta.

A Sikora később azt mondta, neki teljesen mindegy lett volna, hogy túléli, vagy sem. Csak nem feltűnni, sokan azt gondolták. De ott sem lenni, erre csak a Sikora volt képes. A Krutzlert viszont a termete miatt kiszúrták a tömegből. Egy fejjel kilógott az egész sorból, és tekintetét nem szegezte a földre. Az SS-parancsnok rámutatott, ahogy az ember nagy távolságból rámutat egy hegyre, és testőrként maga mellé vette a Krutzlert. Testőrre szüksége is volt, mert mindenki arra várt, hogy valami baleset történik vele.

Míg a zsidók zebraöltözékére sárga csillagot, a homoszexuálisokéra rózsaszín, a bibliásokéra lila, az emigránsokéra kék, az antiszociálisokéra fekete, a politikaiakéra pedig piros háromszöget varrtak, a Krutzler, a Sikora meg a Wessely hamar rájött, milyen jól jártak azzal, hogy a köztörvényeseknek zöld háromszöget kellett viselniük. Ezzel legfölülre kerültek a hierarchiában, ami különféle kedvezménnyel járt. Persze a fogolytársak körében ezzel nem szereztek barátokat. De ide senki sem azért jött, hogy új barátokra tegyen szert. Itt kezdettől fogva minden a puszta túlélésről szólt.

A bűnözők tudták, hogy leginkább a többi bűnözőre támaszkodhatnak, mert az a legenda, miszerint a koncentrációs táborok szigorú, feszes szervezettségükkel tűntek ki, soha nem volt igaz. Míg a németek leginkább íróasztaluk mögé bújtak, addig a napi ügymenetről a kápók gondoskodtak. A foglyok pedig a sajátjaiktól jobban féltek, mint a náciktól. Ugyanakkor hálásak is voltak a kemény fegyelmezésért, mert a kápók nélkül egy darab kenyér sem maradt volna ellopatlan, a fürdővíz pedig egykettőre vértócsává változott volna. A Dachau nevű bolygón minden tilos volt. A foglyoknak borotváltnak kellett lenniük, de nem tarthattak vágóeszközt. Másfelől viszont csak kéthetente jutottak el a borbélyhoz. A zebraöltözetről egy gomb sem hiányozhatott, ami a foglyokkal végeztetett munka mellett kilátástalan volt. Pótolni viszont lehetetlen volt. Minden vétséget önkényesen büntettek. Az őrök pillanatnyi hangulata volt az egyetlen mérce, amit a foglyok megtanultak olvasni. A zebrákat itt olyan állatkertben tartották, amelyben a vadon megbízhatóságából mit sem lehetett érezni. Amelyben nem létezett helyes és helytelen viselkedés. És nem létezett olyan ösztön, amelyre hagyatkozni lehetett. Minden itt töltött nap teljesen eltékozolt idő volt. Mert odakint semmilyen ezzel összehasonlítható helyzet nem létezett. Itt senki semmit nem tanult. Azonkívül, hogy mindenki képes volt bármit megtenni, hogy rávegyen egy zöldet, merjen ki neki egy csontot a leveses edény fenekéről.

A bűnözők piszkos munkája nélkül egy ilyen koncentrációs tábor valóságos disznóól lett volna. Mindenkivel azonnal végezni kellett volna, mondta később a Krutzler. Ami némelyeknek biztosan meg is felelt volna. De végül minden idők legnagyobb művészének szeme előtt egy Gesamtkunstwerk, egy összművészeti alkotás lebegett. És ezért nagyon meg kellett dolgozni. Az ilyen koncentrációs táborokban, így később a Krutzler, olyan volt, mint a farkasok között. Azok is kölcsönösen fölzabálják egymást. A zebraruhás farkasok. Senki sem állt ki a másikért. Mindenki mindenki ellen volt. Amit utólag totális elembertelenedésnek neveztek, valójában totális elemberesedés volt, ő ugyanis azóta tudja, milyen ténylegesen az emberi természet, igen, hogy ez az egész emberség nem más, mint egy szép ruha, amelyet az ember vasárnaponként felölt, amikor a templomba megy, de ami az alatt van, az teljesen másképp fest, abba még egy Krutzler-féle is beleborzong.

De az osztrákok kezdettől fogva jól megmutatták a poroszoknak, hogy ki az úr a koncentrációs táborban. Persze magától értetődőn úgy, hogy a németek ne vegyék észre. Amikor harmincnyolcban az osztrákok szabályosan megszállták Dachaut, álnokul aláásták a herrenmenschek tekintélyét. Mégpedig hamisítatlan K. u. K. modorban: kéremszépen kápó úr, kaphatnék egy könnyebb saroglyácskát? És egy kis husit, ha volna olyan kedves. Frenetikális sapija van a parancsnok úrnak. Egy leveskét? Kézcsókom, tábornok uram. Alás’ szolgája.

Az übermenscheket, a felsőbbrendűeket nem csak a kicsinyítőképzős forma kergette az őrületbe. A kevéssé poroszos munkatempó előtt is kapitulálni kényszerültek. Be kellett látniuk, hogy egy osztrák kizárólag vezető pozícióra alkalmas. Sokukat zenei területen vetették be. Bár nem létezett az a Wagner, amit a kivégzéseken gyakran játszó fogolyzenekar ne pityókás keringőként játszott volna, de a poroszok a zenéhez aztán végképp nem értettek. Nekik elsősorban az számított, hogy az amúgy oly banális kivégzéseknek ünnepélyes keretet kölcsönözzenek.

A magyar zsidók gyűlölték a spanyolokat. A vörös spanyolok a katolikus lengyeleket. A lengyelek a német melegeket. A németek az oroszokat. Az oroszok a franciákat. A franciák a belgákat. Az osztrákoknak nem maradt más választásuk, mint hogy közöttük találják meg a helyüket. Mert hogy nézne már ki, ha egy Kaiserland fölnézne a herrenmenschekre? A későbbi Ausztria alapjában véve akkor, ott, a koncentrációs táborban született meg.

A Krutzlerról Dachauban hamar kiderült, hogy milyen sokra hivatott. Azzal, ahogy a fogolyparádét levezényelte, és ahogy kizárólag a muzulmánokat – így nevezték a kiéhezett, csont és bőr zsidókat, akiket, lévén teljesen hasznavehetetlenek, már meg sem érintett volna senki – rúgásokkal buzdította, mind a foglyok, mind a herrenmenschek körében nagy tekintélyt szerzett magának. Ezért át is vezényelték a Krutzlert Mauthausenbe, mert ott éppen egy ilyenre volt szükség. A Wessely meg a Sikora Dachauban maradt. Búcsú nélkül váltak el. Ahonnan ők jöttek, ez azt jelentette, hogy viszontlátják még egymást.

Útban Mauthausen felé a vonaton meglepően kevés zsidó volt. Ezt a Krutzler azonnal megállapította. Kősziklaként magasodott ki a kimerült zebrák közül, akik a szűk helyen nem tudtak aludni. Ennek megfelelően ingerült volt a hangulat. Annak is hamar tudatára ébredtek, hogy a körülmények Mauthausenben sem lesznek jobbak. Néhányan minden irányból a Krutzlernak támaszkodtak. Egy idő után aztán már feladta, már meg se próbálta lerázni magáról azokat, akik nekidőltek. A többiek meg azt a maroknyi alvót irigyelték, akiknek a Krutzler nevű kolosszuson sikerült elvackolódniuk.

Csak egy volt, aki idegesen nyűglődött, és az istennek sem akart megnyugodni. A Krutzler beszédbe elegyedett vele. Az illető azt mondta, Podgorskynak hívják. Maga zsidó, mondta a Krutzler, amit a Podgorsky tagadott. A Krutzler erre azt mondta, hogy ő száz méterről is megismeri a zsidókat, amire a Podgorsky megint azt állította, hogy nem, ő nem az. De a Podgorsky zsidó név, mire a Podgorsky ismét azt mondta, hogy ő nem az. A beszélgetés csak nem akart beindulni.

Hogy el ne aludjanak a hallgatástól, a Podgorsky azt mondta, hogy ő antiszociálisként van ott, amit ő nem bír akceptálni, végül is ő se nem munkakerülő, se nem koszos, mire a Krutzler megjegyezte, hogy az úgynevezett bibliások, akiket táborszerte különösen dolgosnak tartanak, az ő szemében a leglustább disznók. De ebbe a zaklatott Podgorsky nem akart belemenni. Ő tulajdonképpen oda akar kilyukadni, hogy ezek a náci disznók a besorolásakor nyilvánvalóan hibáztak, amire ő többször is fölhívta a figyelmüket, de rá sem hederítettek, ami csakis teljes tudatlanságukat és ostobaságukat bizonyítja, mert őt, Podgorskyt voltaképpen politikai fogolyként kellene számontartani, ami nem csupán hierarchiabeli különbséget jelent, hanem neki személy szerint is fontos, mert abban mégiscsak van valami tartás, nem a származás önkénye, ergo a többiekkel ellentétben ő maga tartja kézben a sorsát. Annak idején tetováltathatta is volna magát, amire meggyőződéses kommunistaként magától értetődőn nem volt hajlandó, csak nem fogja hagyni, hogy nácivá stigmatizálják, még ha csak a vércsoportjáról volna is szó, de először is mi közük a náciknak a vércsoportjához, másodszor meg ő már a nácik előtt is rendőr volt, és szándéka szerint ez után az átmeneti jelenség után ismét az lesz. És akkor majd egyenként minden egyenruhásnak meg fogja vizsgálni a felkarját, van-e rajta náci tetoválás, hát akkor mekkorát fognak majd nézni a herrenmenschek. Abból, hogy a Sztálint nem tartja bűnözőnek, a Hitlert viszont igen – ki tudná ezt jobban megítélni, mint egy tapasztalt rendőr? –, na hát ebből soha nem csinált titkot. És hogy az egyenlőség mindenkinek jó, nem csak a herrenmenscheknek, és hogy már most kíváncsi, mivel próbálja majd egy egész nép kidumálni magát egy ilyen tényállásból, mert annyi zárka a világon nincs, amennyire szükség lesz, ezt ő már az SS-es uraknak is a fejéhez vágta. És ezért van ő most itt. De ha hallgatott volna, akkor is koncentrációs táborban kötött volna ki, mondta a Podgorsky. Mert azt, hogy ő kommunista, az köztudott Bécstől Vlagyivosztokig. De feltehetően azért alázzák most meg, mert a nemzetiszocialisták nem bírják elviselni az igazságot, mert a nemzetiszocialistáknak, akik tudvalevőleg nem szocialisták, természetesen nincsenek érveik, mert a nemzetieknek soha nem is voltak érveik, mert az, hogy nemzeti, végeredményben merő fikció. Egy meséhez ugyanúgy nem kellenek érvek, mint a nemzetiszocializmushoz, és ha majd ez a nagypofájú handabandázó egy napon leköszön, na akkor fogják látni a népek, hogy az internacionalizmus és a kultúrákon átívelő miliő az egyetlen igazság, a nacionalizmus pedig mindörökre odakerül, ahová való, a Grimm testvérek meséi mellé. Mivel azonban a nemzetiszocialista nem képes szembenézni az igazsággal, na ezért bélyegzik most meg őt, a Podgorskyt antiszociális elemként, mert érvekkel szembesülve az egyetlen válasz, ami egy tompa agyú nemzetiszocialistának az eszébe jut, a megalázás. Amiből az is egyértelműen kiderül, hogy a nemzetiszocialista nem képes a politikai gondolkodásra, hogy jobban hasonlít egy mocskos bűnözőhöz, mint egy politikaihoz, mire a Krutzler megjegyezte, hogy őt magát is köztörvényesként tartják számon, jóllehet betörését a politikai ellenállás kifejeződéseként értelmezi, és hogy természetesen az ő fejében is megfordul, hogy most észszerűbb köztörvényesnek számítani, mármint hogy tisztán hierarchiailag, de később, ha a német mégsem nyerné meg a háborút, biztosan jobban jár, ha politikaiként tartják számon, ami persze a Podgorsky szemében vélhetően idejétmúlt gondolkodásra vall, mivel antiszociálisként mindenki szemében antiszociálisnak számít, mire a Podgorsky azt felelte, szerinte jellemző, hogy a lágerokban a bűnözők a hierarchiában a politikaiak fölött állnak, és hogy már e tény miatt is bűnös rendszerről van szó. Ebből aztán egy olyan párbeszéd bontakozott ki, amely csak 1961-ben fejeződött be.

Ennek megfelelően, amikor a vonat Mauthausenbe érkezett, mindketten kimerülten szálltak ki, és kezdték meg a nagy utazást. Így nevezték a pályaudvartól a táborig tartó, kemény menetelést. Vegzálták, munkaruhába öltöztették, dezinficírozták, megberetválták, megszámozták őket. Közben némelyiküket ki is végezték.

A Krutzler is azonnal kapott egy számot. Amin meg is lepődött. Mert a 100-ashoz túl későn érkezett. Egy blockältester számát kapta. És ezzel váratlanul egészen föntre került. Mint minden bürokráciában, a koncentrációs táborban is az ott-tartózkodás hosszát premizálták. A lagerältester a blokkältester fölött állt, aki viszont a szobaparancsnoknak, a stubenältesternek parancsolt. Aki elsőként jött, utoljára távozott. A legalacsonyabb számot viselő, legrégibb foglyok voltak az alfaállatok az állatkertben. A Podgorsky is elkönyvelhette első sikerét. Új besorolást kapott, és végre politikai fogolynak tekintették. Később az oroszokhoz került, és ott blockältesternek nyilvánították. Elvtársként ennél többet nem érhetett volna el akkoriban.

Dostal munkafelügyelő eredeti foglalkozása könyvelő volt, pengeszája bajusz mögött rejtőzött, és ahogy azt Krutzlerral azonnal közölte is, a Berlinből kapott kvótákat mind ez idáig teljesítette, és eltökélt szándéka szerint ez így is fog maradni. Ha a Krutzler azt tervezi, hogy ez ügyben csalódást okoz neki, vele is pontosan ugyanaz fog történni, ami az előző százassal. A Krutzler értett a szóból, és az elkövetkező években minden Dostal-féle számoszlopot valósággá változtatott. A Dostal–Krutzler–Podgorsky-tengely remekül működött. A mauthauseni munkaterület termelékenysége még a nagy művésznél is dicsérő említést kapott. Ami persze a táboron belül gyanakvást váltott ki. Ne higgyük, hogy az egyes területek között nem intrikáltak rendesen. Különösen a birodalmi sas két szárnya volt az, ami csak nem akart egy ütemre csapkodni. Az egyik elsősorban a zsidókat akarta megsemmisíteni, a másik a munkaerő észszerű hasznosításával a háborús gépezetet igyekezett működtetni. Dostal mindkét fél iránt megértéssel viseltetett, és – legalábbis statisztikailag – igyekezett őket egyformán kielégíteni. Ezt nevezték munka általi megsemmisítésnek.

A Krutzler kezdettől fogva utálta, hogy ide-oda tologatják a számokat. Igenis, annak, akit megölnek, a szemébe kell nézni. Ez a munka nem a feladatok kipipálásáról szól. Hanem arról, hogy az ember éppen azt az illetőt akarja megölni, akit megöl. Ennyi tisztelet mindenkinek kijár. Akkor is, ha a Krutzler tíz perccel később már nem emlékszik az arcokra. Mondta is Dostal az új százasának, hogy mennyire irigyli gondtalan munkájáért. Mert azt a Krutzler el sem tudja képzelni, hogy minden egyes ember megölése mennyi adminisztratív szarsággal jár. Minden egyes nem természetes haláleset után harminchárom aláírásra van szükség csak ahhoz, hogy végre megszabadulhassanak a hullától. Míg a természetes halálesetek adminisztrációjának lebonyolításához mindössze huszonegyre. A nem természetes halálesetek okainak megszépítése érdekében kreatív könyvelést folytattak. Különösen gyakori volt a tüdőgyulladás, a szív- és a keringési elégtelenség. Azzal igazán senki sem vádolhatta az SS-eket, hogy túl sok fantáziájuk lett volna. Oldalakon keresztül mindenki ugyanabból az okból halt meg. Az alaposság látszata ennek ellenére legfőbb parancsolat volt. Különösen a halál időpontja számított kényes ügynek. A Dostal szerint reális, hogy a táborban maximum kétpercenként történjen haláleset. Az elgázosítások idején aztán benne is voltak a slamasztikában. A hadifoglyoknál egy kis lazaságot is megengedhettek maguknak, mivel ott gyakran jegyzőkönyv nélkül zajlottak a kivégzések.

Amúgy viszont ezeknek a dolgoknak is megvolt a maguk rendje. Egyvalami még Dostal árgus szemeit is elkerülte. A természetes halálnak elkönyvelt természetellenes halálokat a kreatív könyvelők nagy T helyett kis t-vel írták. Ha valaki tüzetesen tanulmányozta a halálokokat, a sorok között kiolvashatta a valóságot. Fulladásnál például többnyire a fogoly tüdejével volt valami baj. Ha agyonlőtték, a halál okaként agyvérzést tüntettek fel. A kreatív könyvelők néma tanúkként mindent dokumentáltak. A Krutzler egy ponton átlátta ezt. Tekintélyét egyebek mellett annak is köszönhette, hogy soha nem jelentette. A Krutzler tudta, hogy kell kezelni a titkokat. Szabályosan igazgatta őket. A fegyverekkel állította egy sorba, és csak végszükség esetén alkalmazta őket.

Krutzler mauthauseni évei alatt fejlesztette ki későbbi speciális kézjegyét. A Krutzler-féle torokszúrás megfelelt az effajta intézkedésekkel szemben támasztható minden követelménynek. Lényegében az egész mindössze annyiból állt, hogy odalépett a kivégzendőhöz, egyetlen lendülettel torkon szúrta, majd távozott, míg az áldozat hörögve azzal volt elfoglalva, hogy rájöjjön, mi történt vele. A torkon döfős módszer rendkívül hatásos föllépést tett lehetővé, teljesen váratlanul, a semmiből érkezett, és ennek megfelelő meglepetést okozott. Az ilyen szúrást szinte lehetetlen túlélni. A haláltusa pedig roppant hatásos. És a támadó sem hagy nyomot. Az azon nyomban kitörő tumultusban többnyire észrevétlenül le lehet lépni. A koncentrációs táborban természetesen a meglepetésszerű hatás játszotta a legfontosabb szerepet. Nagy pontosságra és gyorsaságra van szükség, hogy a szemben álló ne reagálhasson. A Krutzler-féle torokszúrás később az egész német nyelvterületen követőkre talált. De senkinek sem volt lehetősége olyan sokáig gyakorolni, mint magának a föltalálónak.

Nem véletlenül nevezték a Krutzlert Mauthausen bíborosának. Nem is csak a vezeklés miatt, amit már kisebb vétségekért is kiszabott. Ha egy fogoly kifogott egy ilyet, akkor azzal Mauthausenben hetekig senki egy szót sem beszélhetett. A vezeklést később a Krutzler az engedetlen stricik megzabolázására is alkalmazta. Teljes környezetének hallgatása állítólag még az olyan kaliberű embert, mint a Golyófogó is arra késztette, hogy kiugorjon az ablakon. A Golyófogó, mint azt neve is elárulta, szinte mindent túlélt. De a többiek hallgatása térdre kényszerítette.

Mauthausenben senkinek nem volt egy rossz szava a Krutzlerról. Viszonylag igazságosnak tartották. És kiváltságai ellenére szoros kapcsolatban állt a foglyokkal. Szabadidejében futballtornákat szervezett, amelyekben a számos nemzet fiai megmérkőztek egymással. A németek, osztrákok, franciák, olaszok, belgák és zsidók mellett pályára lépett még a ritkaságok csapata is, amelyben a kanadait a bolíviaival, az uru-indiánnal és a hondurasival tették össze. A tornákat az SS sportpályáján rendezték. A meccseket telt ház előtt játszották. A hegyekben tornyosuló hullák voltak a néma nézők, akik már senkit sem buzdítottak. De a Krutzlernak a népszerűségnél is fontosabb volt az információ. És ebben a Podgorsky mellett, akivel az évek során szoros barátság szövődött, és a Dostal mellett, akivel kapcsolatban leginkább szimbiózisról lehet beszélni, szerepet játszott egy Grünbaum nevű férfi is. Ez a dülledt szemű, gyér hajú zsidócska tipikusan az volt, amit a táborban szalonnavadásznak szoktak nevezni. Szalonnavadászoknak azokat hívták, akik rengeteg élelmiszert harácsoltak össze, de senkinek sem adtak belőle. Népszerűtlenségének másik oka, aminek jómódját is köszönhette, a mesterségében rejlett. A Krutzler Grünbaumnak köszönhetően értesült minden sóhajról, ami kiszakadt bármelyik fogolyból. A Grünbaumban meg lehetett bízni. Hiába próbáltak a foglyok bármit is eltitkolni előle. A Grünbaum mindent megtudott. És továbbadta kedvenc kápójának. A Krutzler viszont nagyvonalúan viselkedett, és egyre nagyobb számú kiváltságban részesítette informátorát. Ellátta élelmiszerrel, konyakkal vagy cigarettával. Később szabadidőt is biztosított neki.