Harlan Coben

Maradj mellettem

Jaffa Kiadó

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

EPILÓGUS

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Diane nénémnek és Norman Reiter bácsikámnak,

továbbá

Ilene nénémnek és Marty Kronberg bácsikámnak

szeretettel és hálával.

1

Néha, abban a tizedmásodpercben, amikor Ray Levine elkattintott egy képet, és a világ eltűnt a vakuvillanásban, látta a vért. Tudta, persze, hogy csak a képzelete játszik vele, de akadtak pillanatok, mint most is, amikor a látomás olyan valóságosnak tűnt, hogy le kellett eresztenie a fényképezőgépet, és csak bámult maga elé a földre. Az a borzalmas pillanat – amikor Ray sorsa teljesen megváltozott, ígéretes jövő előtt álló fiatalemberből első osztályú lúzert faragva belőle – sosem álmaiban látogatta meg, vagy amikor a sötétben gubbasztott egyedül. A sokkoló látomások mindig akkor jelentkeztek, amikor ébren volt, emberek vették körül, és egyesek által munkának csúfolt tevékenységét végezte.

A látomások könyörületesen elhalványodtak, amikor Ray folytatta a fiú bar micvájának fényképezését.

– Nézz ide, Ira! – kiáltotta Ray az objektív mögül. – Melyik tervező ruhája van rajtad? Igaz, hogy Jen és Angelina még mindig miattad civakodnak?

Valaki sípcsonton rúgta Rayt. Egy másik férfi durván meglökte. Ray közben folyamatosan kattogtatott a gépével.

– Hol lesz utána a buli, Ira? Melyik szerencsés lánykát viszed először táncba?

Ira Edelstein bosszúsan eltakarta az arcát a kezével. Ray tántoríthatatlanul követte, és fényképeket készített róla minden létező szögből.

– Takarodj az útból! – förmedt rá valaki. Megint ellökték. Ray próbálta megőrizni az egyensúlyát.

Katt, katt, katt!

– Rohadt paparazzók! – kiáltotta Ira. – Már egy perc nyugta sem lehet az embernek?

Ray a szemét forgatta. Nem hátrált meg. A fényképezőgép mögött állva ismét visszatért a véres látomás. Próbálta elhessegetni, de nem akart eltűnni. Ray folyamatosan lenyomva tartotta az exponáló billentyűt. Ira, a Bar Micva Fiú lassított stroboszkópfényben lépkedett tovább.

– Paraziták! – tajtékzott Ira.

Ray egy pillanatra eltűnődött, vajon lehetséges-e ennél mélyebbre süllyednie.

Egy újabb rúgás a sípcsontjára azonnal meg is adta a választ: nem.

Ira „testőre” – egy Fester nevű, hatalmas termetű, kopaszra borotvált pasas – fatörzs vastagságú alkarjával félresöpörte az útból Rayt. A mozdulat túl erősre sikeredett, Ray kis híján elvágódott. Ray felháborodott pillantást vetett Festerre, aki hangtalanul elmormolt egy bocsánatkérést.

Fester Ray főnöke és barátja volt a Celebélmény: Bérelhető Paparazzók elnevezésű vállalkozásban, ami pontosan olyan volt, amilyennek hangzik. Ray nem valódi hírességek körül sündörgött abban a reményben, hogy kompromittáló képeket készíthet róluk. Nem, Ray a „celebélmény” megvalósításában közreműködött azok számára, akik hajlandóak voltak fizetni érte. Röviden, az önbecsülési és valószínűleg merevedési problémákkal küzdő ügyfelek lesifotósokat béreltek fel, akik mindenhová követték őket, fényképeket készítettek róluk, és hozzásegítették őket – a brosúra szerint – „a hamisítatlan celebélményhez saját, exkluzív paparazzókkal”.

Ray úgy gondolta, talán süllyedhetne ennél mélyebbre is, de ahhoz már isteni közbeavatkozásra volna szükség.

Edelsteinék az A kategóriás MegaPackot választották: két teljes órára három paparazzo, egy testőr, egy PR-os és egy hangtechnikus nagy, szőrös mikrofonnal – ez a népes különítmény vadászkopóként követte a „celebet” mindenhová, és olyan elánnal fényképezték, mintha Charlie Sheent akarnák lencsevégre kapni, amint éppen belopózik egy zárdába. Az A kategóriás MegaPackhoz járt még egy ajándék DVD, valamint egy fénykép valamelyik kitalált pletykamagazin borítóján, egyedi készítésű főcímmel ellátva.

Hogy mennyibe kerül egy A kategóriás MegaPack?

Négyezer dollár.

A válasz a kézenfekvő kérdésre: igen, Ray utálta magát.

Ira átverekedte magát közöttük, és eltűnt a bálteremben. Ray leeresztette a fényképezőgépét, és két lesifotós társára nézett. Egyiküknek sem tetoválták a homlokára, hogy Lúzer, de csak azért, mert enélkül is nyilvánvaló volt.

Rax az órájára pillantott.

– A francba – mondta.

– Mi az?

– Még mindig van negyedóránk.

Kollégái – akik kis túlzással ahhoz is ostobák voltak, hogy a saját nevüket le tudják betűzni – felnyögtek. Még tizenöt perc. Ez azt jelentette, hogy be kell menniük, és folytatniuk kell a színjátékot. Ray rühellte az egészet.

A bar micvát a Wingfield Manorban, egy röhejesen hivalkodó bankett-teremben rendezték, amely leginkább Szaddám Huszein egyik palotájára emlékeztetett. Csillárok, tükrök, műmárvány, díszes fafaragványok és elképesztő mennyiségű csillogó aranyfesték.

Ismét visszatért a véres látomás. Ray rövid pislogással elhessegette.

Ira bulija öltönyös-nyakkendős esemény volt. A férfiakról sütött a gazdagság. A nők jól karbantartott arca és teste hozzáértő sebészek munkáját dicsérte. Ray – kopott farmert, gyűrött szürke sportzakót és magas szárú, fekete tornacipőt viselve – átnyomakodott a tömegen. Több vendég is úgy meredt rá, mintha beleszart volna a salátástálba.

A rendezvényen egy tizennyolc tagú zenekar játszott, és egy hivatásos „animátor” feladata volt a vendégek szórakoztatása. A fickó a legrosszabb tévés műsorvezetőket idézte. Valódi ripacsként viselkedett. Megragadta a mikrofont, és egy bokszmérkőzés műsorközlőjének hangján szólt bele:

– Hölgyeim és uraim, kérem, üdvözöljék a frissen férfivá érett, nagyszerű és utolérhetetlen… Ira Edelsteint!

Ira két – Ray nem volt biztos benne, mi a helyes szakkifejezés, de leginkább úgy tűnt, hogy – „hivatásos sztriptíztáncos” oldalán vonult be. A két bombázó köldökig dekoltált ruhában vezette be a kis Irát. Ray a szeméhez emelte a fényképezőgépet, és közben a fejét ingatta. A kölyök mindössze tizenhárom éves, gondolta. Ha két ilyen nő akár csak a közelébe merészkedik tizenhárom éves korában, legalább egy hétig erekciója lett volna.

Áh, fiatalság!

Dübörgő taps fogadta őket. Ira királyi mozdulattal intette csendre a tömeget.

– Ira! – kiáltott oda neki Ray. – Ezek az új udvarhölgyeid? Igaz, hogy egy harmadik is csatlakozik a háremhez?

– Kérem – felelte Ira jó előre begyakorolt szenvelgéssel. – Nekem is jogom van a magánélethez!

Ray alig tudta visszafojtani öklendezését.

– De a rajongóid tudni akarják.

Fester, a napszemüveges testőr Ray vállára tette hatalmas mancsát, így Ira zavartalanul elmehetett mellette. Ray elkattintott egy fényképet, ügyelve arra, hogy mindenki jól lássa a vakuvillanást. A zenekar dobhártyarepesztő hangerővel rákezdett – mióta játszanak esküvőkön és bar micvákon rockkoncerteket megszégyenítő decibellel? – a legújabb tinihumnuszra, a „Club Can’t Handle Me”-re. Ira a csípőjét rázva vonaglani kezdett két fizetett segítőjével. Azután tizenhárom éves barátai is bekapcsolódtak a mókába, elözönlötték a táncparkettet, és eksztázisban ugráltak fel-alá, mintha trambulinon lennének. Ray „kiszabadult” Fester szorításából, elkattintott még néhány képet, majd az órájára pillantott.

Még egy perc.

– Rohadt lesipatkány!

Újabb rúgás a sípcsontjára valami kis kreténtől.

– Aúú, a francba, ez fájt!

A kis kretén eliszkolt. Ideje beszereznem egy sípcsontvédőt, gondolta Ray. Esdeklő pillantást vetett Festerre. Főnöke egy fejmozdulattal jelezte, hogy kövesse a terem sarkába. A sarokban túl nagy volt a zaj, ezért kiléptek az ajtón.

Fester a bálterem felé bökött hatalmas hüvelykujjával.

– Jól játssza a kölyök a szerepét, nem gondolod?

Ray szótlanul meredt rá.

– Van neked egy melóm holnapra – mondta Fester.

– Király. Mi az?

Fester lesütötte a szemét.

Ray rosszat sejtett.

– Aj-jaj.

– George Queller.

– Jézusom.

– Bizony. A szokásost akarja.

Ray felsóhajtott. George Queller azzal próbálta lenyűgözni a lányokat az első randevún, hogy halálra rémítette őket. Felbérelte a Celebélményt, hogy támadják le őt és partnerét – a múlt hónapban egy Nancy nevű lányt –, amint belépnek egy kis romantikus étterembe. Odabent, az étterem biztonságában egy egyedi készítésű étlappal – nem vicc! – lepte meg partnerét, amelyen a következő felirat díszelgett: „George és Nancy első randevúja a számtalan sok közül” alatta pedig a cím és a pontos dátum. Amikor kiléptek az utcára, a paparazzók azonnal körülvették őket, és fényképezőgépüket kattogtatva ordibálták, hogy George egy kajmánszigeteki hétvégét mondott le Jessica Albával a bájos – és addigra halálra rémült – Nancy kedvéért.

George ezeket a romantikus húzásokat egyfajta előjátéknak tekintette egy hosszú, boldog házassághoz. Nancy és sorstársai viszont úgy gondolták, hogy innen egyenes út vezet egy perverz szájpeckekkel és bilincsekkel felszerelt hálószobájába.

A második randira már sosem került sor.

Fester végül levette a napszemüvegét.

– Azt akarom, hogy te vezesd az akciót.

– Vezető paparazzo lehetek? – álmélkodott Ray. – Mindjárt felhívom anyámat, hadd dicsekedjen el vele a madzsongklubban.

Fester elnevette magát.

– Imádom a humorodat.

– Itt végeztünk?

– Igen.

Ray gondosan elpakolta a fényképezőgépét, külön az objektíveket, majd a vállára vetette a táskát. Bicegve elindult az ajtó felé. Nem a sípcsontját ért rúgások miatt bicegett, hanem a csípőjébe fúródott repeszdarab miatt – a repeszdarab miatt, amely elindította a lejtőn. Nem, ez így túl egyszerű lett volna. A repeszdarab csak egy kifogás volt. Nyomorult életének egy pontján Ray előtt szinte korlátlan lehetőségek álltak. A Columbia Egyetem újságíró szakán végzett, és egyik professzora szerint „szinte természetfeletti tehetséggel” – amelyet most épp lesifotósként fecsérelt el – rendelkezett a sajtófotózás területén. De a sorsa végül máshogy alakult. Vannak emberek, akik szinte mágnesként vonzzák a bajt. Bármilyen könnyű utat is kellene bejárniuk, mindig megtalálják a módját, hogy elbaltázzák.

Ray Levine is ezek közé az emberek közé tartozott.

Sötét volt odakint. Ray azon morfondírozott, vajon egyenesen hazamenjen, és ágyba bújjon, vagy előbb beüljön egy lepukkant, Tetanus nevű bárba. Nem könnyű a döntés, amikor ilyen ragyogó lehetőségek közül kell választani.

Ismét látta maga előtt a holttestet.

A látomások egyre gyorsabban sorjáztak. Érthető, gondolta. Elvégre ma van az évfordulója annak, hogy minden véget ért, amikor a leghalványabb reménye is megszűnt a hepiendre. Szertefoszlott, mint egy… igen, mint egy látomás.

Elkomorodott. Semmi szükség a melodrámára, Ray.

Azt remélte, hogy a mai bárgyú meló eltereli a gondolatait. Tévedett. Eszébe jutott a saját bar micvája, a pillanat, amikor az apja a füléhez hajolt az emelvényen, és belesúgott valamit. Emlékezett apja Old Spice-illatára, a gyengéd érintésre, ahogy kezét a füléhez illeszti, és könnyes hangjára, amint azt mondja: „Nagyon szeretlek”.

Ray elhessegette a gondolatot. Ennél még az is kevésbé fájdalmasabb, ha a hullára gondol.

A parkolóőrök pénzt akartak kérni tőle, amikor megérkezett – semmi kollegialitás nem volt bennük –, ezért Ray három háztömbbel odébb egy mellékutcában tette le a kocsiját. Befordult a sarkon, és meglátta a tragacsát: a leszakadt lökhárítójú, tizenkét éves Honda Civicet, amelynek szigetelőszalaggal volt beragasztva az oldalablaka. Ray megdörgölte az állát. Borostás volt. Borostás, negyvenéves, egy tragaccsal jár, egy alagsori lyukban tengődik, nincsenek tervei, és túl sokat iszik. Csak azért nem sajnálta magát, mert ahhoz az kellett volna, hogy érdekelje a saját élete.

Ray éppen előhalászta a slusszkulcsot a zsebéből, amikor ütés érte a tarkóját.

Mi a…?

Térdre rogyott. A világ elsötétült körülötte. Az egész koponyája elzsibbadt. Elveszítette az egyensúlyát. Meg akarta rázni a fejét, hogy valamelyest magához térjen.

Újabb ütés landolt a halántékán.

Mintha valami felrobbant volna a fejében, éles villanást látott. Ray a földre zuhant, teste élettelenül terült el az aszfalton. Talán elveszítette az eszméletét – nem tudta biztosan –, de hirtelen rántást érzett a jobb vállán. Egy pillanatig csak feküdt ernyedten, nem tudott – vagy nem is akart – ellenállni. Lüktetett a feje a fájdalomtól. Agya primitív, állati része túlélőmódba kapcsolt. Ne hagyd, hogy újra bántson, súgta. Gömbölyödj össze, és védd a fejedet!

A következő rántás szinte tőből tépte ki a karját. Aztán valami kezdett lecsúszni a karjáról, és a felismeréstől Raynek felpattant a szeme.

El akarják lopni a fényképezőgépét!

Egy klasszikus Leica géppel dolgozott, amelyen nemrégiben állította be a digitális küldés funkciót. Érezte, ahogy karja a levegőbe emelkedik, a táska pántja pedig csúszik le róla. Még egy másodperc, és örökre búcsút inthet a masinájának.

Raynek nem sok vagyona volt. A fényképezőgép volt az egyetlen tulajdona, amelyet igazán becsben tartott. Nemcsak azért, mert az biztosította megélhetését, hanem mert az jelentette az egyetlen kapcsot a régi Rayhez, a vér előtti élethez, és esze ágában sem volt harc nélkül lemondani róla.

Túl késő.

A táska pántja lecsúszott a karjáról. Átfutott az agyán, hogy talán lesz még egy lehetősége, hátha a támadó a tárcájában lapuló tizennégy dollárjától is megpróbálja megszabadítani, esélyt adva ezzel Raynek. De nem várhatta meg, hogy kiderüljön.

Még mindig zúgó fejjel és remegő térddel elkiáltotta magát – „Ne!” –, és megpróbált ráugrani támadójára. Karja nekiütődött valaminek, talán a lábának, és azonnal belekapaszkodott. Nem tudta rendesen megfogni, de ennyi is elég volt.

A támadó elesett. Akárcsak Ray. A hasára zuhant, és valami fémes csattanást hallott. Nagyon remélte, hogy nem éppen most törte össze a saját fényképezőgépét. Sikerült kinyitnia a szemét, bár csak résnyire, és alig egy méterre megpillantotta a táskát az aszfalton. Mászni kezdett felé négykézláb, aztán hirtelen megpillantott két dolgot, és megfagyott a vér az ereiben.

Az első egy baseballütő volt a földön.

A második – és ez a lényegesebb – egy kesztyűbe bújtatott kéz, amely éppen megragadja.

Ray próbált felnézni az illetőre, de hasztalan. Eszébe jutott a nyári tábor, amelyet az apja vezetett Ray gyerekkorában. Apja – a többi táborlakó mind Barry bácsinak szólította – egyik kedvenc játéka az volt, amikor az embernek egy kosárlabdát kellett a feje fölé tartania, majd a labdát bámulva forognia, amilyen gyorsan csak tud. Miután kellőképpen elszédült, végig kellett vezetnie a labdát a pályán, és kosárra dobnia. Vagyis csak kellett volna. A forgástól ugyanis mindenki annyira elszédült, hogy azonnal elesett, miközben a labda a másik irányba pattant. Ray ugyanígy érezte magát most, mintha balra dőlne, miközben a világ többi része jobbra halad.

A tolvaj felemelte a baseballütőt, és megindult felé.

– Segítség! – kiáltotta Ray.

Senki nem bukkant fel.

Pánik uralkodott el Rayen – amit azonnal követett a primitív túlélőösztön parancsa. Menekülj! Megpróbált felállni, de nem sikerült, esélye sem volt rá. Tudta, hogy már így is egy roncs. Elég még egy ütés azzal a baseballütővel, és…

– Segítség!

A támadó tett feléje két lépést. Raynek nem maradt választása. Még mindig hason fekve kúszni kezdett, mint egy sebesült rák. Ó, ez aztán hatásos, gondolta fanyar mosollyal. így biztos el tud menekülni. Az a rohadék gyakorlatilag fölötte állt a baseballütővel. Raynek esélye sem volt.

A válla nekiütközött valaminek, és rájött, hogy a saját kocsija az.

Látta, ahogy az ütő a levegőbe emelkedik fölötte. Alig egy másodperc, talán kettő választotta el attól, hogy széttörjék a koponyáját. Egyetlen esélye maradt, és azt megragadta.

Oldalra fordította a fejét, arca az aszfaltra simult, és becsusszant a kocsija alá.

– Segítség! – kiáltotta újra. Aztán kiszólt a támadónak: – Vigye a gépet, és tűnjön el!

A támadó pontosan ezt tette. Ray hallotta távolodó lépteit a sikátorban. Csodálatos. Megpróbált kikúszni az autó alól. A feje hevesen tiltakozott, de azért sikerült kikászálódnia. Felült, és hátát a kocsiajtónak támasztotta. így üldögélt egy ideig. Nem tudta volna megmondani, meddig. Talán el is ájult közben.

Amikor végre képesnek érezte magát rá, Ray elátkozta a világot, beült a kormány mögé, és beindította az autót.

Különös, gondolta. Pont ma van az évfordulója annak a rengeteg vérnek – és most a saját vére is bőségesen folyt. Majdnem elmosolyodott a véletlen egybeesésen. Aztán a meg sem született mosoly lassan lehervadt az arcáról.

Véletlen egybeesés. Igen, csak az lehet. Még csak nem is olyan nagy, ha jobban belegondol. A vér éjszakája óta tizenhét év telt el – nem éppen kerek évforduló. Rayt nem először rabolták ki. Tavaly hajnali kettőkor fosztották ki egy éjjel, amikor részegen kitántorgott egy sztriptízbárból. A balfék elvitte a tárcáját benne hét teljes dollárral meg a CVS gyógyszertár törzsvásárlói kártyájával.

De akkor is.

Ray talált egy üres helyet a sorház előtt, amit az otthonának hívott. Az alagsori lakást bérelte benne. A ház tulajdonosa Amir Baloch, egy pakisztáni bevándorló volt, aki szintén itt élt a feleségével és négy, igen hangos gyermekével.

Tételezzük fel egy másodpercre, hogy mégsem véletlen egybeesésről van szó, gondolta Ray.

Kiszállt a kocsiból. A feje még mindig lüktetett. Holnapra még rosszabb lesz. Elsétált a szemetesvödrök mellett, és a zárba csúsztatta a kulcsát. Nehezen forgó agyát tornáztatva igyekezett valami összefüggést – valami apró, pici kapcsot – találni a tizenhét évvel korábbi tragikus éjszaka és a mostani támadás között.

Semmi.

Ma este kirabolták. Csak így, ilyen egyszerűen. A fickó leütötte egy baseballütővel, ellopta a fényképezőgépét, és elmenekült. De vajon miért nem vitte el a tárcáját? Csak nem ugyanaz volt az elkövető, aki a sztriptízbár közelében egyszer már kirabolta, és tudta, hogy Raynél úgysincs több pár dollárnál? Na, az tényleg véletlen egybeesés lenne! Feledkezzünk meg a dátumról és az évfordulóról. Az lenne az igazi szenzáció, ha ugyanaz a pasas rabolta volna ki, aki egy évvel korábban.

Ó, ennek semmi értelme. Hol a pokolban van egy Vicodin?

Bekapcsolta a tévét, és kiment a fürdőszobába. Amikor kinyitotta az orvosságos szekrényt, tucatnyi üvegcse és egyéb holmi zuhant a mosdókagylóba. Addig turkált köztük, míg végül megtalálta a vicodinos üveget. Vagy legalábbis remélte, hogy Vicodin van benne. A feketepiacon vette egy fickótól, aki állította, hogy Kanadából csempészte át. Akár Viagra is lehet.

A helyi hírek ment a tévében, éppen egy tűzesetről számoltak be, a szomszédokat kérdezgették, hogy mit láttak, mert így a nézők bepillantást nyerhetnek a tragédiába – ó, milyen csodás. Megcsörrent Ray mobilja. A kijelzőn látta, hogy Fester hívja.

– Mi van? – morogta Ray, ahogy lerogyott a kanapéra.

– Borzalmas a hangod.

– Kiraboltak. Közvetlenül azután, hogy eljöttem Ira bar micvájáról.

– Komolyan beszélsz?

– Igen. Fejbe vágtak egy baseballütővel.

– Elvittek valamit?

– A gépemet.

– Azt akarod mondani, hogy ellopták a mai képeket?

– Nem, ne aggódj – mondta Ray. – Túlélem.

– A lelkem mélyén majd meghalok az aggodalomtól. Csak azért kérdezek a képekről, hogy leplezzem a fájdalmamat.

– Megvannak.

– Hogyhogy?

Túlságosan fájt a feje ahhoz, hogy nekiálljon elmagyarázni, ráadásul a Vicodin kezdte elkábítani.

– A képek miatt ne aggódj. Biztonságban vannak.

Néhány évvel korábban, amikor Ray „valódi” paparazzóként dolgozott, készített néhány kompromittáló fényképet egy bizonyos, közismert meleg színészről, amint éppen megcsalja a fiúját – hatásszünet – egy nővel. A színész testőre erővel elvette a fényképezőgépet Raytől, és megsemmisítette a memóriakártyáját. Az eset után Ray beállította a fényképezőgépen a küldés funkciót, vagyis a gép tízpercenként automatikusan elküldte a képeket a memóriakártyájáról az e-mail címére – valahogy úgy, ahogyan a legtöbb ember okostelefonja is teszi.