Egy

A rendőrfőnök egy idióta.

És ez az egész egy teljesen értelmetlen baromság.

Fransson felügyelő egy hosszú, dühödt szóáradat közepén tartott, és Micaela Vargas már nem bírta követni. Ráadásul pokoli hőség volt a kocsiban, odakint meg ott sorakoztak a Djursholm pompás villái.

– Nem mentünk már túl? – kérdezte a nő.

– Nyugi, kislány, éppenséggel nem mondhatnám, hogy ismerős vagyok errefelé – felelte Fransson, a kezével legyezve magát.

Nem sokkal később begurultak egy tágas parkba, egy hatalmas, oszlopokkal díszített homlokzatú kőház elé, és Micaela egyre idegesebb lett. Ő tulajdonképpen egyszerű rendőrjárőrként dolgozott, de ezen a nyáron bevonták egy gyilkossági nyomozásba, mert rendelkezett bizonyos információkkal a feltételezett tettesről, Giuseppe Costáról. Többnyire ügyeket intézett, és egyszerűbb kutatómunkát bíztak rá. Most mégis a felügyelővel tarthatott egy bizonyos Rekke professzorhoz, aki a rendőrfőnök szerint segíteni tud nekik a nyomozásban.

– Ez biztosan a felesége – mondta Fransson, és egy csinos, vörös hajú asszonyra mutatott, aki fehér nadrágban állt a teraszon, hogy fogadja őket.

A nő úgy festett, mintha egy filmből lépett volna ki, Micaela viszont izzadtan, kínosan feszengve kászálódott ki a kocsiból, és indult el a gondosan elgereblyézett murvás úton a ház felé.

Kettő

Micaela rendszerint korán érkezett a munkába. De ezen a reggelen, négy nappal azelőtt, hogy kimentek a nagy kőházhoz, a konyhában ült és reggelizett, pedig már elmúlt kilenc óra.

Csengett a telefon. Jonas Beijer volt, a kollégája.

– Jelenésünk van a rendőrfőnöknél. Mindenkinek – mondta.

Azt nem mondta, miért, de nem úgy hangzott, mint amit meg lehet úszni. Micaela odament az előszobai tükör elé, és megigazította magán a melegítőfelsőjét. XL-es méretű volt, lazán és szellősen lógott rajta. Úgy nézel ki, mintha el akarnál rejtőzni, mondta volna Lucas, a bátyja, de Micaelának tetszett a pulóver. Átkefélte a haját, a frufruját meg lefésülte a homlokába, hogy majdnem elfedte a szemét, és elindult a metró felé.

2003. július 19. volt, Micaela nemrég múlt huszonhat éves. A metróban kevesen voltak. Egyedül ült egy egész ülésen, a gondolataiba mélyedt.

Jó, persze, az önmagában egyáltalán nem furcsa, hogy ez az eset felkeltette a rendőri vezetés érdeklődését. Maga a gyilkosság talán csak egy dühkitörés vagy részegség következménye, de van itt valami más is, ami kellő súlyt ad a nyomozásnak. Az áldozat, Dzsamál Kabír futballbíró volt, aki a tálibok uralta Afganisztánból menekült el, és egy kővel ütötték agyon egy, a grimstai sportpályán lezajlott ifjúsági mérkőzést követően. Magától értetődik, hogy Falkegren is szemmel akarja tartani a nyomozást.

Solna központjában szállt le, továbbment a rendőrkapitányság felé a Sundbybergsvägenen, és arra gondolt, hogy ma összeszedi a bátorságát, és elmondja, hogy szerinte mi nem stimmel a nyomozásban.

Martin Falkegren az ország legfiatalabb rendőrkapitánya volt, szemeit előreszegezte a jövő irányába, és szívesen fogadta az újdonságokat. Azt mondták róla, úgy fitogtatja az elméleteit, mint kitüntetéseket a mellkasán, és sejtette, hogy nem minden irónia nélkül. De büszke volt a nyitottságára, és most ismét kipróbált egy nem hétköznapi fogást. Lehet, hogy a fiúk dühösek lesznek rá. De, ahogy a feleségének is mondta, ez volt a legjobb előadás, amit életében hallott. Egy próbát biztosan megér.

Kirakott pár pótszéket, ásványvizes palackokat, és két tálkát a medvecukorral, amit a titkárnője vásárolt a Finnországba közlekedő kompon, és fülelt, hogy nem hall-e lépéseket a folyosóról. Egyelőre úgy tűnt, még senki nem jön, és egy pillanatra maga elé képzelte Carl Franssont. Elképzelte magában a hatalmas testtömeget, a rosszallóan kritikus pillantást, és, gondolta magában, voltaképpen ezért nem is hibáztathatja. Melyik nyomozásvezető szereti, ha a vezetőség beleavatkozik a munkájába?

De most nem hétköznapiak a körülmények. A tettes, az a természetbolond, nárcisztikus olasz pasas úgy manipulálja őket, ahogy akarja. Az egész rettentően kínos.

– Bocsánat, én vagyok az első?

Az a fiatal chilei rendőrnő volt. A nevére nem emlékezett. Csak arra, hogy Fransson ki akarta rakni a nőt a csapatból, merthogy túlságosan önfejű, vagy mi.

– Üdvözlöm. Szerintem még nem találkoztunk – mondta a rendőrkapitány, és előrenyújtotta a kezét.

A nő erősen megszorította, és a férfi egy pillanatra végignézett rajta. Alacsony termetű volt és zömök, sűrű, hullámos hajjal, a homlokába fésült frufruval. Nagy, ferde vágású szemei intenzív, fekete fénnyel csillogtak. Volt valami a nőben, ami egyszerre vonzotta és taszította, és kedve lett volna újra megérinteni. De váratlanul zavarba jött, és csak annyit motyogott az orra alatt:

– Maga az, aki ismeri Costát, ugye?

– Legalábbis látásból – felelte a nő. – Husbyiek vagyunk mindketten.

– Hogyan tudná jellemezni?

– Egy kicsit olyan, mint egy showman. Gyakran énekelt nekünk a ház udvarán. Ha iszik, rettentően agresszív lesz.

– Ja, hát azt észrevettük. De miért hazudik bele a képünkbe?

– Nem tudom, hogy hazudik-e – mondta a nő, és a rendőrkapitánynak ez nagyon nem tetszett.

Az ő elképzelései között nem szerepelt az, hogy nem jó pasast fogtak el. Súlyos bizonyítékok szólnak ellene, már készítik elő az ügyet a vádemelésre. Az egyetlen dolog, ami hibádzik, az a beismerő vallomás, és pont erről akar majd beszélni. De többet már nem volt ideje mondani. A folyosóról meghallotta, hogy közelednek a többiek. Kihúzta magát, és sorban gratulált nekik.

– Szép munka. Büszke vagyok rátok, fiúk – mondta, és bár ez, tekintettel a chilei rendőrnőre, nem volt a legszerencsésebb megfogalmazás, mégsem helyesbített.

Arra koncentrált, hogy sikerüljön valamiféle baráti hangot megütni. De nem ment valami jól. Azt mondta:

– Micsoda elmebeteg história. És mindez amiatt, hogy a bíró nem fújt büntetőt.

Hát ez lehetséges, hogy nem volt különösebben árnyalt megfogalmazás. Másfelől viszont jó kis felütés, hogy beinduljon a beszélgetés. De Fransson persze egyből megragadta az alkalmat, hogy megleckéztesse, és elmondja, a dolog ennél jóval bonyolultabb. Van egy egyértelmű indíték, mondta Fransson; talán olyanoknál, mint te vagy én, nem lenne elegendő, de egy alkoholista, impulzuskontroll-zavaros apuka esetében, akit kizárólag a fia focisikerei éltetnek, igen.

– Persze, persze – mondta a rendőrkapitány. – De akkor is, te jó ég… láttam a videófelvételt. Costa teljesen megőrült, a bíró meg… hogy is hívják?

– Dzsamál Kabír.

– Dzsamál Kabír meg halál nyugodt volt. Micsoda erkölcsi tartás!

– Igen, ezt mondják.

– És ahogy integet a kezeivel! Elegáns, mi? Mintha ő vezényelné az egész meccset.

– Igen, igaz, az egész különleges – helyeselt Fransson, és akkor Falkegren végre elfordította róla a pillantását, és elhatározta, hogy visszaveszi a kezébe a beszélgetés irányítását.

Végül is nem cseverészni gyűltek össze.

Micaela kényelmetlenül feszengett. A hangulat nem volt valami fényes, pedig Falkegren mindent bevetett, hogy úgy tűnjön, ő is csak egy a csapatból. De a próbálkozása már kezdettől fogva halálra volt ítélve. A rendőrfőnököt másfajta fából faragták. Folyton vigyorgott, és fényes öltönyt viselt, fekete makkos cipővel kombinálva.

– És egyébként hogy érzed, hogy áll a bizonyítás, Carl? Az előbb futólag beszéltem a… – mondta a kapitány, és Micaelára pillantott.

De úgy festett, nem emlékszik a nevére, vagy közben eszébe jutott valami más, mert félbehagyta a mondatot, úgyhogy Fransson közbevágott, és elmagyarázta, hogy hogy áll a bizonyítás. Meggyőzően hangzott, mint mindig. Mintha szinte már csak a végrehajtandó ítélet hiányozna, és talán pont ezért a rendőrkapitány nem is igazán figyelt oda. Csak egyetértően motyogott a bajusza alatt:

– Úgy van, pontosan, és a bizonyítékokat finoman szólva is alátámasztják a P7-es vizsgálat megállapításai.

– Bizony – felelte Fransson, és erre már Micaela is felemelte a tekintetét a jegyzetfüzetéből.

A P7-es, gondolta, az átkozott P7-es. Úgy tíz nappal ezelőtt kapta a kezébe, nem is tudta hirtelen, mi az. A kisebb igazságügyi pszichiátriai vizsgálat eredménye, ami megelőzi a nagyobbat. Várakozással telve látott neki az olvasásának, de azonnal csalódnia kellett. Antiszociális személyiségzavar, állt a végkövetkeztetésben. Valószínűsíthető antiszociális személyiségzavar. Más szóval Costa valamiféle pszichopata lenne, vagy mi. Ebben Micaela egy percig nem hitt.

– Pontosan – mondta a rendőrkapitány felemelt hangon. – Itt van a tettes személyiségének kulcsa.

– Hát, igen, lehetséges – felelte Fransson a székén fészkelődve.

– De hát csak el kell érni, hogy beismerő vallomást tegyen.

– Igen, hogyne.

– És már közel jártok, nem?

– De, de, igen.

– És ebben nekem is volt egy kis szerepem, nemdebár? – folytatta Falkegren, és egy pillanatig mindenki úgy tett, mintha nem értenék, miről beszél, bár valójában nagyon is értették, ezért senki nem lepődött meg, amikor kibökte:

– Azt kértem tőletek, ugyebár, hogy vessetek be egy újfajta kihallgatási technikát.

– Igen, pontosan, nagyon bölcs tanács volt – dünnyögte Fransson; ügyelt rá, hogy hálásnak hangozzék, de azért ne úgy, mint aki le van nyűgözve.

A P7-es vizsgálat eredménye után Falkegren azt javasolta, hogy ne szorongassák tovább Giuseppe Costát, hanem inkább hagyják, hogy afféle pszichológiai szakértőként nyilatkozhasson, és ez, mi tagadás, kissé furán hangzott. De Falkegren ragaszkodott hozzá. A pasasnak hatalmas öntudata van, azt hiszi, mindent tud a futballról, mondta. Végül aztán úgy döntöttek, adnak a dolognak egy esélyt. Egyik nap, amikor Giuseppe különösen fennhéjázó hangulatban volt, Fransson tett egy próbát.

– Te, akinek ilyen hatalmas tapasztalata van, biztosan el tudnád magyarázni nekünk, hogy hogyan gondolkodik egy ember, aki egy ilyen őrült dolgot tesz, hogy agyonver egy futballbírót – mondta Fransson, és Costa tényleg kihúzta magát, és akkora beleéléssel kezdett magyarázni, hogy olyan volt, mintha egyenesen tálcán kínálna egy indirekt beismerő vallomást, és ez kétségkívül érdekes pillanata volt a nyomozásnak. Micaela csak most értette meg, hogy ez az egész mekkora büszkeséggel töltötte el Martin Falkegrent.

– Tudjátok, ez egy híres trükk. Van egy ismert példa – mondta a rendőrkapitány.

– Tényleg? – felelte Fransson.

– Egy fiatal újságíró meginterjúvolta Ted Bundyt a floridai börtönben.

– Tessék?

– Ted Bundyt – ismételte meg Falkegren. – Bizony, nem mást! A módszer meglehetősen eredményes volt Bundy esetében. Bundy ugyanis korábban tanult pszichológiát, és amikor lehetősége volt szakértőként megvillogtatni a tudását, végre megnyílt a kihallgatói előtt.

Most már nem csupán Micaela vágott kétkedő ábrázatot.

Ted Bundy.

Ezzel az erővel Hannibal Lecterrel is példálózhatott volna.

– Ne értsetek félre – folytatta Falkegren. – Nem hasonlítom össze a kettőt. Csak azt akarom mondani, hogy léteznek bizonyos új kutatások ezen a területen, új kihallgatási technikák, és hogy mi, itt a rendőrségen belül…

Habozva elhallgatott.

– Igen?

– …szóval nagy hiányosságokkal küzdünk. Még azt is mondanám, hogy naivak voltunk.

– Valóban? – kérdezte Fransson.

– Ó, igen. Magát a pszichopata fogalmát is rég meghaladottnak és stigmatizálónak tartottuk. De az a trend hál’ istennek megfordult, és a minap voltam egy előadáson, egy mondhatom, hogy fantasztikus előadáson.

– Nocsak – így Fransson.

– Pontosan. Hihetetlenül érdekes volt. Mindannyian úgy hallgattuk, mintha odaszegeztek volna a székeinkbe, te jó isten, kár, hogy nem voltatok ott. Hans Rekke volt az előadó.

– Kicsoda?

Az emberek egymásra néztek. Nyilvánvaló volt, hogy senki nem hallott róla, és abszolút nem érdekelte egyiküket sem.

– Pszichológiaprofesszor a Stanfordon, hallatlanul megbecsült szakember.

– Lenyűgöző – mondta Fransson ironikusan.

– Valóban – felelte Falkegren, teljesen süketen a gúnyos megjegyzésre. – Valamennyi vezető folyóiratban buzgón idézik a kutatásait.

– Fantasztikus – tette hozzá Ström ugyanolyan ironikusan.

– De attól még nem lebeg a felhők között, nehogy azt higgyétek! A kihallgatási technikák szakértője, és segít a San Franciscó-i rendőrségnek. Hihetetlenül éles eszű és nagy tudású ember – lelkendezett Falkegren, de ezek a szavai sem értek célt.

Inkább csak tovább fokozták a szobában uralkodó mi-kontra-ők-érzést. Még inkább nyilvánvaló lett, hogy az egyik oldalon ott van ő, a rendőrkapitány – a karrierista főnök –, aki járt egy előadáson, ahol megvilágosodott, szemben vele pedig Fransson és az emberei, a keményen dolgozó, józan rendőrök, két lábbal a földön, akik nem dőlnek be egyből mindenféle marhaságnak.

– Rekke professzorral azonnal megértettük egymást, jól összepasszoltunk – folytatta Falkegren, és ezzel sikerült azt mondania, hogy ő maga is különleges, hiszen jól összepasszol egy ilyen okos emberrel.

– Meséltem neki Costáról – folytatta.

– Igen? – vonta fel egyik szemöldökét Fransson.

– Beszéltem neki a nagyzási hóbortjáról, a nárcisztikus vonásairól, és arról, hogy technikai jellegű bizonyítékok hiányában milyen nehéz helyzetben vagyunk – folytatta Falkegren.

– Oké – mondta Fransson.

– És erre ő megemlítette ezt a trükköt Bundyval, és azt mondta, hogy szerinte megpróbálhatnánk.

– Nagyszerű, akkor így már ismerjük a dolog hátterét – mondta Fransson, aki szerette volna már befejezni a beszélgetést.

– De aztán, miután a dolog ilyen jól sikerült, amikor Costa tényleg megnyílt, arra gondoltam: te jó ég, ha Rekke csak így kapásból ennyit tudott segíteni nekünk, mire lenne képes, ha egy kicsit jobban ismerné az ügy részleteit?

– Hm, valóban, felmerül az emberben a kérdés – mondta Fransson zavartan.

– Pontosan – folytatta Falkegren. – Ezért hát kérdezősködtem egy kicsit… szóval, tudjátok, hogy megvannak a kapcsolataim, és mindenki csak szuperlatívuszokban beszélt róla. Csak dicsérték. Ezért vettem magamnak a bátorságot, és átküldtem az ügy anyagait Rekke professzornak.

– Mármint hogy mit csináltál? – fakadt ki Fransson.

– Átküldtem neki a vizsgálati anyagokat – mondta, de mintha nem fogták volna fel, hogy mit mond.

Aztán Fransson lassan feltápászkodott.

– A rohadt életbe, ez a nyomozás titkosságára vonatkozó előírások megsértése – sziszegte.

– Nyugalom – mondta Falkegren. – Egyáltalán nem az. Rekke tagja lesz a csapatnak, és pszichológusként is titoktartási kötelezettsége van, azonkívül pedig tényleg úgy gondolom, hogy szükségünk van rá.

– Baromság – sziszegte Fransson.

– Amint már mondtam, nagyon jó munkát végeztetek, ehhez nem fér kétség. De nincs minden kétséget kizáró bizonyítékotok. Szükségetek van a beismerő vallomásra, és biztos vagyok benne, hogy Rekke tud segíteni. Mindenki másnál jobban ki tudja szűrni egy vallomásban az ellentmondásokat és a hézagokat.

– Szóval most mit akarsz, mit csináljunk? – kérdezte Fransson. – Úgy érted, hagyjuk, hogy a professzor átvegye a nyomozás irányítását?

– Nem, az ég szerelmére, dehogy is! Csak azt mondom, találkozzatok vele, és hallgassátok meg, hogy mit mond. Hátha ad valami új kiindulópontot vagy újabb szempontot. Szombaton kettőkor fogad titeket otthon, a djursholmi házában. Azt ígérte, hogy addig átnézi az anyagot.

– Hát, nekem eszem ágában sincs egy újabb szombatot feláldozni valami értelmetlen baromságra – fakadt ki Axel Ström, a csoport legidősebb tagja, aki már a nyugdíjkorhatár felé közeledett.

– Oké, oké, fair enough. De néhányan biztosan el tudtok menni hozzá. Maga például – folytatta Falkegren Micaelára mutatva. – Igazság szerint Rekke felhívott, és kifejezetten magát kérte.

– Engem kért?

Micaela zavartan nézett körbe: meg volt róla győződve, hogy egy rossz tréfa áldozata.

– Igen, a kihallgatás, amit maga csinált Costával, Rekke szerint nagyon érdekes volt.

– El sem tudom képzelni, hogy… – kezdte a nő.

– Először is, Vargas nem mehet egyedül – vágott közbe Fransson, és Falkegren felé fordult. – Nincs elég tapasztalata, messze nincs, és őszintén szólva, Martin, azért szólhattál volna előre ahelyett, hogy a hátunk mögött intézed a dolgokat.

– Ezt elismerem, és elnézést kérek.

– Mindegy, most már ez van. Én is megyek.

– Rendben.

– De a professzor egyetlenegy tanácsát sem vagyok hajlandó követni, ha nem tetszenek. Én vezetem a nyomozást, senki más.

– Természetesen. Csak arra kérlek, légy nyitott.

– Mindig nyitott vagyok. A munkámhoz tartozik – mondta Fransson, mire Micaela legszívesebben felhorkant volna, vagy odavetett volna valami csípős megjegyzést. Ehelyett szokás szerint csendben maradt, és komoly képpel bólogatott.

– Én is veletek megyek – mondta Lasse Sandberg.

– Én is – mondta Jonas Beijer, és ebben maradtak.

Következő szombaton a rendőrkapitányság előtt találkoztak, és kimentek a hatalmas villához Djursholmba, Micaela Vargas, Fransson, Sandberg és Beijer.

Három

Micaela természetesen nem felejtette el, hogy mikor tudta meg a dolgot. Ugyanaznap, amikor elfogták Costát. Este fél tíz volt, és az édesanyját ment meglátogatni a Trondheimsgatanon. Június eleje volt, de olyan hideg volt a levegő, akár egy októberi napon, és a ház udvara teli volt emberekkel. Ahogy közelebb ért, feldúlt arcok fordultak felé, és néhány perc leforgása alatt nagy vonalakban értesült a történtekről.

Giuseppe Costa, vagy ahogy ő hívta, Beppe, agyonütött egy futballbírót. Meccset játszottak a brommai fociakadémiás fiúcsapattal, ahol a fia, Mario is futballozott, és a második félidő vége felé Beppe beszaladt a pályára, csontrészegen, és elkezdett hadonászva veszekedni. Öt-hat embernek kellett lefognia, és letepernie a fűbe, és a meccs után, amikor már mindenki azt hitte, hogy lecsillapodtak a kedélyek, állítólag követte a bírót, a szemében pedig az őrület lángja lobogott.

– Ez totál betegen hangzik – mondta Micaela, és felment az édesanyjához, aki a függőfolyosón állva odafentről nézte a lenti gyülekezetet.

Az édesanyja hosszú, ősz haját kibontva állt, papucsban, zokni nélkül, egy virágos hippipulóverbe öltözve. Hűvös szél fújt, és az asszony nyugtalannak látszott, mintha attól félne, hogy Lucasszal vagy Simónnal történt valami.

– De qué están hablando? – kérdezte.

– Azt mondják, hogy Beppe agyonütött egy futballbírót – felelte a lány, és ekkor az anyja leginkább megkönnyebbült, hogy nem Simón csinált már megint valami életveszélyes ostobaságot. De aztán később, amikor leültek vacsorázni, felélénkült.

– Erre számítani lehetett – mondta az asszony.

Micaela akkor nem is gondolt rá. Az ilyesmi csak úgy kiszalad az ember száján, gondolta. De később már bosszantotta a dolog. Hirtelen olyan volt, mintha Beppe arra született volna, hogy agyoncsapjon egy futballbírót. Egész Husby szinte felrobbant a híresztelésektől és a régi, vad históriáktól, melyek mind egy szálig ugyanabba az irányba mutattak, egy ilyen kaliberű bűntett irányába, talán ezért volt, hogy Micaela szembefordult az áramlattal, és másfajta dolgokról is mesélt. Volt egy történet, ami fontos volt a számára.

Úgy tizenegy-tizenkét éves lehetett, és akkoriban gyakran hallotta Beppe nevét emlegetni. Általában verekedések kapcsán, a husbyi kocsma törzsvendégeként, vagy a lakásából kihallatszó kiabálás és veszekedés szereplőjeként.

Azokban az években Simón, a fiatalabbik bátyja hiphop zenével foglalkozott. Néha olyan volt, mintha a hiphop lenne az egyetlen dolog, ami nem életveszélyes azok közül, amiket csinál, és mint oly sokan mások, ő is tartott Beppétől. Beppe meg szokta kergetni a srácokat, akik a magnóikon Eminemet ordíttattak a téren. Beppe azonban, úgy látszik, megérezte, hogy Simónnak kétségbeesetten szüksége van valamiféle megerősítésre, mert valahogy közelebb került hozzá, és egy nap elvonult vele próbálni. Aznap este előlépett, odaállt a grillező mellé, és füttyentett. Egy dalt fog előadni, mondta.

– Jaj, ne már. Csak azt ne! – ordibálták a népek.

– Pofa be. Ez most különleges dolog lesz – mondta, és intett Simónnak.

Simón elhárítóan intett a kezével, ugyanolyan elveszett és bátortalan volt, mint mindig közönség előtt. De aztán tett egypár tánclépést, amit Micaela még sosem látott tőle. Aztán Beppével elrappelték a Nézz rám, tékozló fiú vagyok, utcán lógok, bankot rabolok című számot, amit Simón írt, és Micaela nem tudott felidézni semmilyen más alkalmat, amikor a népek ennyire lelkesen éljeneztek volna az udvaron.

Ebben nem volt semmi különös – Micaela feltételezte, hogy minden gyilkos tett életében rendes dolgokat is. Valahogy mégis megmaradt benne ez a történet, kicsit úgy, mint egy megoldásra váró rejtély, és a gyilkosság után párszor elmesélte másoknak; aztán egyszer csak hallotta, hogy Beppe beszélni akar vele. Jonas Beijer nyomozó mondta el neki.

– Szerinted elfogult vagy Costával szemben? – kérdezte tőle a férfi.

– Nem tudom – felelte.

De Jonas, úgy tűnik, meg se hallotta a kételyeit: azt mondta neki, „vedd fel a kapcsolatot, és meglátod, sikerül-e vele beszélned”. Kétségbeesett próbálkozás volt, természetesen. Micaela tudta, hogy eddig semmi nem működött. A kihallgatások során Giuseppe képtelen volt a tárgynál maradni, és még azt sem ismerte be, amit pedig a meccs videófelvételén mindenki látott, hogy megtett.

Micaela aprólékosan felkészült a beszélgetésre, ahogy szokott, és július tizedikén reggel lement Costához. A férfi a kihallgatóhelyiségben üldögélt egyedül, és cigarettázott. Egész nagyra nőtt, izmos alakja valahogy mintha összement volna, és félszegen vigyorgott.

– Állítólag szép dolgokat mondasz rólam – mondta.

– Sok szemétséget is elmesélek.

– Bírtam az apádat – folytatta Costa. – Kis cédulákat írtunk egymásnak.

– Mind cédulákat írtunk neki.

– Jó ember volt – mondta a férfi, és olyan szívszaggatóan szomorúnak tűnt, hogy Micaelának nem volt nehéz megsajnálnia.

Olyan volt, mintha az egész világ ellene fordult volna, és talán épp emiatt – hogy elrejtse a szimpátiáját – Micaela keményen rátámadt; később hallotta, hogy sok új dolgot sikerült kiderítenie. Jonas Beijer megdicsérte, ő maga pedig, legnagyobb meglepetésére, azt mondta: „A pasas rejteget valamit”, és ez mindenkire nagy hatást gyakorolt.

Azonnal érezte: olyan volt, mintha átment volna valami teszten, és másnap már fel is ajánlottak neki egy helyet a nyomozócsapatban.

– Szükségünk van valakire, akinek van egy kis rálátása a dolgokra – mondta Jonas, és bár a nő rögtön tudta, hogy nem mindenki fogadja tárt karokkal, mégis túláradt benne az öröm.

Ez hatalmas lépés volt, egyetlen nap alatt egyszerű járőrből gyilkossági nyomozóvá válni, akiről mindenki beszél, és elkezdett arról ábrándozni, hogy végül még rendőrfelügyelő is lehet belőle, vagy akár főfelügyelő.

Az első néhány hétben, még mielőtt kételkedni kezdett, leírhatatlanul büszke volt és céltudatos.

Négy

Szombaton, amikor Rekke professzorhoz készültek, végre először semmi nem állt az újságban a gyilkosságról, még csak egy vitaindító cikk sem a futballban tapasztalható erőszakról vagy a játékvezetők és a gyerekek zaklatásáról.

Így hát Micaela csakis a külföldi híreket olvasta el, ahogy régen az apja, és Irakban tulajdonképpen nem volt semmi újság. A háborúnak hivatalosan vége volt, de attól még persze korántsem fejeződött be. Mindennap újabb és újabb öngyilkos merénylők robbantották fel magukat. Hosszúnak tűnt az út addig, amíg a nagyszerű nyugati demokrácia majd magától feltámad a romok közül.

Odakint Kista piacterén ismét hét ágra sütött a nap. Micaela felkelt a konyhaasztal mellől, és épp a ruhásszekrény felé tartott, amikor megszólalt a telefon. Vanessa volt az, a legjobb barátnője, és mivel szombat délelőtt volt, Micaela az előző esti partizás összefoglaló jelentésére számított, és meg is kapta – egy hosszú, kacskaringós elbeszélést egy betegesen levakarhatatlan svéd pasasról, aki hazafelé menet már a buszon megpróbált Vanessával szexelni.

– Ne már, hagyd abba, nem bírom – mondta.

– Ez az igazság – mondta Vanessa, és Micaela még akkor is nevetett, amikor letették a telefont, pedig nem is volt olyan mulatságos, inkább csak egy ezerszer hallott történet újabb változata.

Kinyitotta a ruhásszekrényt, kirakta az ágyra a ruháit és a szoknyáit, és ellenállt a kísértésnek, hogy felcsöngesse Vanessát, és tanácsot kérjen. Inkább választott valami olyasmit, amiben egyszerre volt elegáns is, meg nem is: egy fekete szoknyát, egy piros pólót és egy farmerdzsekit, amit, bár már egy kicsit kicsi volt rá, és mellben szorított, azért nagyon szeretett, és ehhez az egészhez fehér edzőcipőt húzott.

Ezután útnak indult, és a metrón utazva eltöltötte a kellemes várakozás izgalma. Végül is ez egy nem mindennapi feladat, és az a professzor direkt őt kérte, vagy legalábbis azt mondták, és ez elég menő, az egyszer biztos. Mialatt a szerelvény áthaladt Kista, Hallonbergen és Näckrosen állomásokon, ő arról fantáziált, hogy mit is kéne mondania a kollégáinak, és amikor a Solna Centrumnál leszállt, valami könnyed, pezsgő izgalmat érzett az egész testében. De már a parkolóban lelohadt a lelkesedése, elég volt egyetlen pillantás: Lasse Sandberg összehúzott szemű, bíráló tekintete, amely valahogy mindig a csípőjére tévedt.

– Oda süssetek, Vargas hogy kicsípte magát a professzor kedvéért – mondta a kollégája.

– Csak arra gondoltam, hogy… – hebegett Micaela.

– Lehet, hogy tegnap este idegenben játszott – kontrázott rá Fransson.

– Nem könnyű átöltözni a menetek között – tette hozzá Sandberg, és a nő rájött, hogy nem is érdemes válaszolnia.

Csak beült a hátsó ülés jobb oldalára Fransson 745-ös Volvójába, Jonas Beijer mellé, aki vigasztaló pillantást vetett rá. Micaela a körmeire meredt, és azon töprengett, jó ötlet volt-e kifesteni őket. Amikor felnézett, elvakította a nap.

Nagy volt a hőség, az égen egy árva felhő sem volt, és a kocsiban sem volt sokkal hűvösebb. Valami baj volt a légkondival. A levegő csak keringett odabent, a fiúkról egykettőre folyni kezdett a veríték, és egyre hangosabbak lettek. Fransson elmesélte, hogy a reggeli lövészet során a Hagalundshallen gyakorlópályáján valamitől kurvára megfájdult a keze.

– Mintha égne az egész kezem – mondta.

Mindig ő irányította a beszélgetést, és Micaela jobb híján azt tanulmányozta, ahogy Beijer és Sandberg egy másodperc alatt hangnemet váltottak. Ha Fransson nyavalygott, ők is nyavalyogtak, ha a főnök nevetett, vele vigyorogtak, és akkor nevetgéltek a legjobban, amikor összefogtak a közös ellenség, Falkegren rendőrkapitány ellen. Hát ez egyszerűen nem igaz, hogy az az ember milyen ostoba, és micsoda röhejes bojtok vagy mik vannak a cipőjén, és ekkor Micaela már alig bírta türtőztetni magát.

Kétségbeesetten vágyakozott szavak után, bármilyen szavak után, amik nem elcsépeltek és agyonhasználtak. De aztán megérkeztek Djursholmba, sorra suhantak el mellettük a hatalmas, drága villák, és másfelé terelték a gondolatait.

Djursholm a metróvonal végállomása volt. Itt laktak azok, akik nyertes lottószelvénnyel a kezükben születtek, míg a vonal másik végén, Husbyben lakók kezében leginkább gránátrepeszek voltak, meg az odaát, valahol messze szétesett világuk darabjai. Simón ültette a fejébe ezt a gondolatot.

– El sem kell olvasnom az újságban, hogy mi történt a világban. Csak rá kell néznem a szomszédaimra – mondta egyszer a bátyja, részben talán azért, mert soha nem olvasott újságot, és amúgy semmi mást sem. De attól még rátapintott a lényegre.

Ha valahol a világban kirobbant egy háború, vagy kitört egy forradalom, azok, akiket sújtott, előbb-utóbb felbukkantak Husbyben. Az érkező menekültek mind magukkal hoztak egy szelet háborút, ők pedig egész gyerekkorukban az utórengések következményeivel küszködtek.

– Nem mentünk már túl? – kérdezte a nő.

– Nyugi, kislány, éppenséggel nem mondhatnám, hogy ismerős vagyok errefelé – felelte Fransson, és továbbgurult a víz felé egy kamerával, mikrofonnal felszerelt magas kapuig, ahol beszóltak, majd egy szökőkút mellett begurultak a közvetlenül a vízparton álló, okkersárga kőből épült, pompás villa előtti nagy térségre.

Fehér kőlépcső vezetett a házba, fent a teraszon egy nő állt fehér pamutnadrágban, és a szélben lobogó kék blúzban. Harmincöt-negyven évesnek látszott. Vörös haja volt, arca szeplős, a termete olyan kecsesnek és légiesnek tűnt a napsütésben, hogy mindannyian nehézkes, köpcös alakoknak látszottak mellette, ahogy közeledtek a ház felé. De a legrosszabb a szépsége volt. A nő olyan szép volt, hogy mindannyian szinte összezsugorodtak mellette, és a dolgon persze az sem segített, hogy tüntető szívélyességgel fogadta őket.

Ez csak még jobban megerősítette a fölényét, és Micaela idegesen húzgálta lefelé a szoknyáját, és igyekezett Fransson háta mögött maradni, aki soha nem igyekezett senkinél bevágódni, de most ő is elveszettnek tűnt, főleg, ahogy beléptek a házba, és körülnéztek odabent, és most őszintén, mit szólhattak volna?

Falkegren az öltönyeivel meg a makkos cipőjével, az egy dolog. De ez, ez több volt annál, amit emberi ésszel fel lehetett fogni. A tágas helyiségek falain hatalmas, gyönyörű festmények lógtak, egyetlen bútordarab nem volt, ami ne lett volna odaillő és stílusos, és az egyik szomszédos szobából hegedűszó hallatszott, szelíd, dallamos hangon. Micaela teljesen elképedt, de a nő, aki közben Lovisa Rekke néven bemutatkozott, zavartan nézett rájuk. Bocsánatkérően azt mondta:

– Te jó ég, mondtam neki, hogy hagyja abba.

Aztán felkiáltott:

– Julia, most már elég lesz! – Elhallgatott a hegedű, és a bal felé eső ajtó mögül egy tizenhét-tizennyolc éves lány lépett ki, és ő is megérte a pénzét: egészen nevetségesen helyes volt a hullámos hajával és a világoskék szemével.

– Ne haragudj, anya, elfelejtettem – szabadkozott, és ez már Micaelának is sok volt.

Ott állt egy kicseszettül elbűvölő csaj, és bocsánatot kért, mert olyan szépen játszott, hogy mindannyiuknak leesett az álla, és ami a legrosszabb volt: senki, egyikük sem találta fel magát ebben a helyzetben. Senki nem mondta, hogy „Nem, dehogy, atyaég, gyönyörűen játszott!”. Mindenki csak állt bambán és ügyefogyottan, mire Julia magához ragadta a kezdeményezést, előrenyújtotta a kezét, és azt mondta:

– Örülök, hogy megismerhetem önöket.

Micaela utólag nem emlékezett, hogy valaha tanúja volt-e a társadalmi osztálykülönbségek ennél megalázóbb demonstrálásának. Egy tizenéves gyerek a nagyvilági kifinomultságával eltévedt birkanyájjá változtatta őket; hirtelen kedve lett volna szétverni egy vázát, vagy letépni a falról az egyik festményt. De történt valami más is. Eszébe jutottak Rekke tudományos cikkei. Az elmúlt hét során átfutotta őket, és egyáltalán semmi nyomát nem találta annak, amit Falkegren mondott, hogy a professzor együttműködne a rendőrséggel, vagy akár csak hogy érdekelnék az erőszakos bűncselekmények.

Rekke inkább a logikai gondolkodás hibáival foglalkozott, amikor az agyunk tréfát űz velünk az előítéleteink és téves elképzeléseink miatt, és biztosan úgy van, ahogy Fransson mondta, hogy a nagy része csupán szőrszálhasogatás és intellektuális akadékoskodás. Mégis volt valami, ami megragadta Micaelát: egyfajta világosság, olyan élesség, ami már nagyon hiányzott a nyomozásból.

– Hol a férje? – kérdezte Fransson bosszankodva.

– Az jó kérdés – felelte Lovisa Rekke. – Valószínűleg sikerült elfoglalnia magát valamivel.

– Nem érünk rá akármeddig.

– Persze, megértem. Elnézést kérek. Azonnal megyek, és lehívom. Addig foglaljanak helyet – tette hozzá, és a fehér ülőgarnitúrára mutatott az alázatosan pukedliző kislányt ábrázoló bronzszobor mellett. Az emberek letelepedtek, és várakoztak, az idő meg csak telt.

Talán nem is volt olyan hosszú idő, mégis egy örökkévalóságnak tűnt, mire az asszony lejött, és újra elnézést kért, majd ismét egyedül maradtak, és akkor világosan érezni lehetett, hogy a késlekedés és maga a ház a többiekre is hatással volt.

Akaratlanul is izgalomba jöttek. Még Fransson is fészkelődött, idegesen csavargatta a csuklóján az óráját, az IWC Schaffhausent, amit a bátyjától örökölt, és amiről gyakran emlegette, hogy magasan az ő jövedelmi szintje felett áll.

– Talán mégis meghallgathatjuk a professzort – jegyezte meg Fransson, és nagyjából ekkor végre sietős lépéseket hallottak a felfelé vezető, ívelt lépcső felől, és látták, amint Hans Rekke lohol lefelé, akár egy izgága futóbajnok.

Öt

Később Micaela eltűnődött azon, hogy aznap voltaképpen mennyit tudtak, és hát természetesen jóval kevesebbet, mint hitték. De akkor a gyilkosság a maga brutalitásában elég egyszerű ügynek tűnt. Nem volt benne semmi bonyolult, semmi jele annak, hogy előre eltervezték, vagy hosszú ideig töprengtek volna rajta. Csupán az egyetlen pillanatra vadul fellobbanó őrület következményének tűnt. Persze, hiszen az egész közvetlenül egy focimeccs után történt, és a dolog attól sem lett éppen kevésbé látványos, hogy az áldozatnak volt egy sajátos kisugárzása.

Dzsamál Kabír harminchat éves volt, amikor meghalt. Elég jóképű, szikár, egyenes tartású férfi volt, kissé ferde állal, mióta Kabulban bántalmazták és megkínozták. Sokaknak feltűnt a belőle áradó szomorúság, és talán nem véletlen, hogy mindenféle pletykák terjengtek róla. De a nyomozók csupa jót hallottak róla, és közismert volt, hogy tapasztalt játékvezető és sportszervező.

A tálib uralom alatt azért harcolt, hogy a fiúgyerekeknek legyen joguk futballozni. Nem volt könnyű, ezt elmondta a Bevándorlási Hivatalban is. A tálibok állandóan újabb és újabb szabályokat hoztak, hogy milyen hosszúnak kell lennie a pólók ujjának, meddig kell érnie a nadrágnak, és hogyan és mennyit ujjonghatnak a játékosok, amikor gólt rúg a csapat. De ő derekasan küzdött a fociért. Létfontosságú dolognak tartotta. Minden egyéb szórakozás be volt tiltva. Tilos volt zenét hallgatni. Nem nézhettek filmet, nem mehettek színházba. A könyveket elégették. A nők be voltak zárva, vagy burka mögé rejtőztek, és a város stadionjában, a Gázíban rendszeresen nyilvános kivégzéseket tartottak, mintha a gyilkosságok és csonkítások átvették volna a nép szórakoztatásában a foci szerepét.

Kabír számára, úgy tűnt, gyakorlatilag egzisztenciális kérdéssé vált, hogy gondoskodjon valami másféle szórakozásról. Meccseket és ifjúsági bajnokságokat szervezett. Azt állította, hogy ezzel népszerűvé vált. Az emberek eljöttek hozzá megköszönni, amit tett. De egyre több gondja lett a hatóságokkal, és végül elfogták és megkínozták. A hátterével kapcsolatban felmerültek kérdőjelek, és Micaela szerint az elfogása körülményeiről szóló vallomása nem volt hihető. De a Bevándorlási Hivatalnak igazságügyi orvosszakértői igazolást mutatott be arról, hogy a tálibok valóban megkínozták, és kétség sem fért hozzá, hogy súlyos bántalmazás áldozata volt.

A boncolási jegyzőkönyv szerint a bordáin és az állcsontján is voltak törésnyomok, melyek nem a gyilkossággal összefüggésben keletkeztek. A csuklóin félhold formájú forradások voltak: lánc nyomai, mellkasán pedig fagyásnyomok. Kétségtelenül sokat szenvedett, mégis megőrizte magában a harci szellemet. Amikor 2002 novemberében megérkezett Svédországba, többé-kevésbé azonnal újrakezdte a Kabulban folytatott tevékenységét. A spångai menekültszállásról, ahova elhelyezték, felkereste a környékbeli focipályákat, és összeismerkedett az ott edző gyerekcsapatokkal.

– Ez volt a módszerem, hogy túléljem – mondta.

Labdák után futkosott, és kihelyezte a bójákat. Tanácsot adott, dicsért, és viszonylag hamar esélyt kapott, hogy ifjúsági meccseken bíráskodjon, és azonnal látszott, hogy tudja, mit csinál. Az emberek észrevették, biztosan azért is, mert sajátos gesztusokkal mozgott a pályán, és fokozatosan egyre komolyabb feladatokat kapott. Végül már az ifjúsági országos bajnokságban is dolgozott játékvezetőként, és idén májusban, három héttel a halála előtt a Sporttükör című tévéműsor egy nézői tipp alapján kijött, és filmet készítettek róla. Ezért aztán amikor június másodikán kilépett a grimstai sportpályára, a nézőközönségből többen is megismerték. És egészen biztosan ez volt az oka, hogy az egyik szemtanú, Ruth Edelfelt, az egyik játékos édesanyja háborús hősnek nevezte, és mások is fennkölt szavakkal beszéltek a férfi komor kisugárzásáról.

A nyomozók tudták, hogy Kabír nem sokkal azelőtt szerzett egy lakást a Torneågatanon Akallában, és egy motorkerékpár-szerelő műhelyben dolgozott másodállásban, pontosan úgy, mint Kabulban. Semmilyen adat nem utalt arra, hogy megfenyegették volna, vagy félt volna valamitől. Egyenes tartásával és nagy, barna szemeivel magabiztosságot sugárzott, ahogy megfújta a meccs kezdetét jelző sípot kicsivel egy óra előtt. Két videófelvétel is készült a meccsről: mindkét csapat felvette a küzdelmet, a Djurgården és a Brommapojkarna U17-es csapatai, és a filmeken látszott, hogy Kabír céltudatos volt és összeszedett, Csak olykor-olykor pislantott fel az égre.

Vihar készülődött. Nyárhoz képest szokatlanul hűvös volt, a nézők mindannyian dzsekit vagy melegítőt viseltek, egy férfi kivételével, akin rövidnadrág és egy világoskék Napoli-trikó volt Buitoni felirattal. Az a póló fontos volt neki. Ha valaki, hát Micaela tudta, miért. Régebben Beppe egyfolytában a Napoli nyolcvanas évekbeli fénykoráról szövegelt, a póló annak a másolata volt, amit a csapat abban az időben viselt, amikor Maradonával a soraikban megnyerték az olasz bajnokságot.

A póló kezdetben még tiszta volt, talán frissen vasalt is, és eleinte Beppe is parádés hangulatban volt. Minden oka megvolt rá. Ő volt az apja a pálya csillagának, Mario Costának, és sokáig csak járkált fel s alá, és egy zöld Gatorade palackból kortyolgatott valamit, aligha vizet, és a fiával dicsekedett. De semmi sem tart örökké, és ahogy oly sokszor megesett már, egyszerre megváltozott a hangulata, talán az időjárásnak is köszönhetően. A második félidő közepén eleredt az eső, ferdén zúdulva a nézőkre és a pályára. De elsősorban a mérkőzéssel volt baj. A Djurgården négy perc leforgása alatt kiegyenlített, és ekkor Giuseppe ordibálni kezdett, leginkább Kabírral.

– Hülye vagy? Fújd már le! – üvöltötte, de jó darabig senki nem foglalkozott vele különösebben.

Volt egyéb dolog, amire figyelni lehetett. Kettő-kettő volt az állás, a meccs egyre izgalmasabb és intenzívebb lett, különösen az utolsó percekben, amikor Mario közvetlenül a tizenhatos vonalán kívül magához ragadta a labdát, kicselezett egy, két, három játékost, és éppen lőni készült, amikor elgáncsolták.

– Tizenegyes, bazdmeg, tizenegyes! – ordította Giuseppe, és valószínűleg most az egyszer igaza volt.

A videófelvételen a napnál is világosabban látszott a szabálytalanság, és először úgy tűnt, Kabír sípolni fog. De aztán mégsem tette. Nem fújt büntetőt, Mario továbbra is sérülten kiabálva hevert a kapu előtt, míg Giuseppe berohant a pályára, és kitört az eszeveszett balhé. Giuseppe teljesen bekattant, talán emiatt látták sokan Dzsamál Kabírt különösen méltóságteljesnek – legalábbis Micaela szerint.

Kabír viselkedése szöges ellentéte volt Beppe őrjöngő dühének, és való igaz, az életében készült utolsó videófilmrészleten tökéletes önuralom sugárzott belőle. Mintha azt üzente volna a testbeszédével: Engem nem tudsz kiborítani. De aztán történt valami. A kamerát is ütés érte, és az edzőknek és a szülőknek egyesült erővel sikerült odébb taszigálni Giuseppét. A kedélyek némileg lenyugodtak, Beppe leült a lelátón, és egy újabb kulacsból kortyolgatott valamit, hát abban sem víz volt, valószínűleg. Kabír ekkor hagyta el a helyszínt, és többé-kevésbé mindenki ugyanekkor indult haza, még Mario is, akinek fájt a lába, nem bírt várni az apjára. A sportpálya kiürült, csupán Giuseppe és egy gondnok maradt a színen.

De Kabír sem jutott messzire. A sportlétesítmény előtt, a Gulddragargränden megállt, és megnézett valamit a mobilján az esőben, de se nem telefonált, se sms-t nem küldött. Egy tanú szerint határozatlannak tűnt, talán nyugtalannak, de mindenesetre úgy festett, résen van. Aztán eltűnt az előtte fekvő erdős részen.

Micaela nem igazán értette, miért arra ment. Az nem jelentett rövidebb utat, dombnak felfelé kellett menni, és kissé bozótos is volt az ösvény arrafelé. De Kabír bement oda, és többé senki nem látta élve. Ezért aztán természetesen figyelemre méltó volt, hogy Giuseppe nagyjából ezzel egy időben elhagyta a lelátót, és eltűnt ugyanabban az irányban, rettentő káromkodásokkal illetve Kabírt. Hogy ezután mi történt, azt senki nem tudta.

Senki nem tudta biztosan, mi történhetett azokban a döntő pillanatokban, csak annyit, hogy gyorsan és erőszakosan kellett történnie, és hogy bárhogy is nézték a dolgot, Giuseppe szempontjából sehogy sem festett jól.

Régebben már bebizonyosodott róla, hogy képes erőszakos cselekményre. Amikor Kabír után támolygott a Gulddragargränden, a kezében fogott egy követ.

Véresen jött ki az erdőből, ahol ott feküdt Kabír bezúzott koponyával, és a metró biztonsági kameráinak felvételein látszott, ahogy döbbenten ül sötét foltokkal tarkított pólójában.

Úgy nézett ki, hogy az indítéka, az alkalma és a megfelelő jelleme egyaránt megvolt a gyilkosságra.

Hat

Hans Rekke farmernadrágban és feltűrt ujjú kék lenvászon ingben loholt le az ívelt lépcsőn, és kezében egy kis műanyag borítású irattartóval letelepedett melléjük a kanapéra. Bal lába úgy ugrált, akár egy futónak, aki csak kénytelen-kelletlen szakította félbe az edzést.

– Rettentően sajnálom – mondta.

De egyáltalán nem úgy festett, mintha komolyan gondolná. A feleségével és a lányával ellentétben ő nem nézett a szemükbe. Még csak kezet sem fogott velük. Csak feszélyezett képpel bámulta a padlót, és a dohányzóasztalra helyezte a mappát. Ezért Micaela először a testét figyelte meg, ami akár egy sportolóé is lehetett volna, mondjuk, egy középtávfutóé. Magas volt és szikár, izmos karján kidagadó erekkel.

De a legfeltűnőbb mégis a keze volt. A keze olyan kecses és finom volt, hogy a nő ösztönösen lepillantott a saját ujjaira. Tömzsinek és ügyetlennek látta őket, és zavartan elnézett az ablak felé, és azon túl ki a tengerre. Amikor visszafordult, a professzor rá bámult, ami nem egyszerűen zavarba ejtő volt, hanem egyenesen hiba.

Ő itt senki, gyakorlatilag csupán amolyan gyakornokféle. A férfinak Franssont kéne néznie. De mégis őt bámulta, és bár Micaela ismét félrefordította a fejét, előtte szemügyre vehette az arcát. A professzor nem volt szép, mint a felesége és a lánya, inkább karvalyszerű, éles arcvonásokkal, feltűnő kisugárzással és olyan világítóan kék szemekkel, melyek mintha átláttak volna rajta.

– Akkor talán el is kezdhetnénk – mondta Fransson bosszankodva.

– Ja, igen, persze, elnézést – mondta Rekke, és végignézett a csapat többi tagján, de messze nem ugyanazzal az érdeklődéssel.

– Ha jó értettem, a rendőrkapitány, Martin Falkegren átküldte önnek a nyomozás anyagát – folytatta Fransson.

– Ööö… igen, pontosan.

Valahogy furcsán bizonytalanul hangzott.

– És? – próbálkozott Fransson. – Mi a véleménye Costáról?

– Costáról?

Rekke kinézett az udvarra, ahol a rendőrök kocsija állt, és úgy tűnt, teljesen máshol jár az esze.

– Elolvasta a vizsgálati anyagot, ugye? Különben nem tudom, mit keresünk itt.

– Elolvastam.

– Helyes – mondta Fransson, kissé felhúzta az óráját, és még mindig idegesnek tűnt. – Merthogy egy olyan módszerre lenne szükségünk, amellyel rábírjuk a gyanúsítottat, hogy tegyen beismerő vallomást.

– Igen, értem.

– Oké, ez nagyszerű. Mert kiderült, hogy egy kicsit már segített nekünk, közvetve, hogy úgy mondjam. Úgy fest, egy olyan fogást alkalmaztunk, amiről maga beszélt, és amit már máskor is használtak – ha jól értettük, egy újságíró, aki riportot készített Ted Bundyval.

Rekke ismét elfordította a fejét, és kinézett az udvarban álló szökőkútra. Feszültnek tűnt.

– Egy idióta voltam, ez igazából nem is egy jó történet.

– Nem?

– Stephen Michaud, így hívták az újságírót, tulajdonképpen nem jutott valami sokra, nem is tudom, minek hoztam fel a dolgot. Valószínűleg csak azt akartam mondani, hogy hiszek a dicséretben. Hogy is mondják? Az elismerés mennyisége, amit kapunk, fordítottan arányos azzal, amit megérdemlünk – folytatta Rekke.

Úgy tűnt, mintha Carl Fransson elgondolkodna a professzor szavain, és nem értené őket. Aztán nyilvánvalóan úgy döntött, nem foglalkozik velük. Előrehajolt, és kissé fura mozdulattal előrenyújtotta a jobb kezét.

– Igen… talán így van… de ebben az esetben tényleg kiderült…

– Ma reggel lövészetgyakorlaton volt – vágott közbe Rekke.

– Hogy?… Igen… de ezt meg honnan tudja? – nézett rá megrökönyödve Fransson, visszahúzta a kezét, és összefonta a karját.

– Csak találgatás a részemről, ne is törődjön vele. De ne haragudjon, félbeszakítottam.

– Nos, ahogy említettem – folytatta Fransson elbizonytalanodva –, azt szeretnénk megtudni, mit tehetnénk, hogy a gyanúsítottunk megnyíljon, figyelembe véve a személyiségzavarát.

– Most Per Wärner P7-es vizsgálati jelentésére utal.

– Igen, részben, de mi magunk is észrevettük, ahogy viselkedik, ahogy kérkedik.

– Mintha nagyzási hóbortja lenne.

– Pontosan. Nagyzási hóbort és impulzivitás. Magyarul pszichopata. Vagy esetleg más véleménye van mint… ööö… szakembernek?

– Szakemberként azon a véleményen vagyok, hogy legalábbis sokan szeretnék ráfogni, hogy pszichopata – felelte Rekke.

– Ezt hogy érti?

– Hát… hogy is mondjam? Van ebben a szóban valami, ami felpezsdíti az embert, nem igaz? Mint egy kis avec a kávé mellé, egy kupica aperitif a hétköznapi szürkeségben.

– Ezt most nem értem – mondta Fransson.

– Elnézését kérem. Néha kissé rejtélyes vagyok.

Elhallgatott, és hirtelen üvegessé vált a tekintete. Olyan volt, mintha állandóan ki- és belépegetne az intenzív összpontosításból.

– Tetszik az órája, stílusos, klasszikus darab – folytatta.

Fransson lenézett a csuklójára.

– Hogyan… ja… kösz.

– De a felhúzógomb mintha megsérült volna. Meg kellene nézetnie. Különben kilazul, és le fog esni.

– Semmi baja a felhúzónak – motyogta Fransson, most már dühösen, és lehúzta az ingujját, hogy eltakarja az órát.

– De térjünk vissza a tárgyhoz. Vajon okos dolog volt, hogy annyira fellelkesültek a P7-es jelentéstől?

Fransson idegesen összerándult.

– Hogy érti? – kérdezte.

– Itt van például az, hogy „szószátyár” – folytatta Rekke. – Ez gyakran használt szó manapság?

– Öhhm… nem, nem hinném.

Fransson a többiekre sandított, mintha azt mondaná: Tessék, láthatjátok, nem lehet vele normálisan beszélni.

– És magának mi a véleménye? – kérdezte Rekke Micaela felé fordulva. – A maguk környékén ezt így mondják? Milyen szószátyár sráccal találkoztam tegnap.

– Nem igazán.

– Mégis háromszor szerepel a nyomozati anyagban ez a szó. Hogy lehet ez?

– Fogalmam sincs – felelte Fransson.

– Akkor elmagyarázom – folytatta Rekke. – A szószátyár az angol glib helytelen fordítása.

– Glib?

– Pontosan. A svéd szótárakban általában több szóval fordítják, leggyakrabban úgy, mint „csúszós”, „bőbeszédű”, „könnyelmű”. De amikor Mia Hjerling lefordította Robert D. Hare könyvét, A pszichopata világát, a sok helyett egyetlen szót választott, és az a szószátyár lett, és ez aztán elterjedt, különösen, hogy ez volt a legelső szó Hare pszichopatákra vonatkozó checklistjén. A svéd fordításban az áll: „szószátyár és elbűvölő”.

– Nem értem – mondta Fransson.

– A szó beivódott a köztudatba, és felbukkant a népszerű tudományos irodalomban, és olyan, fogalmazzunk úgy, komolytalan könyvekben, mint a Hogyan leplezz le egy pszichopatát.

– Valóban? – nyögte ki Fransson, láthatóan zavarban.

– Pontosan, és ön és Sandberg felügyelő olvasták a könyvet, nem igaz?

– Ennek meg mi köze az egészhez?

– Befolyásolta magukat – mondta Rekke nyugodtan.

– Azt állítja, hogy csak kitaláltuk a dolgokat?

– Nem, nem, dehogy. Csak egy kicsit elterelődött a figyelmük, mint ahogy az mindannyiunkkal megesik, amikor egy lenyűgöző könyvet olvasunk. De, ami aggodalomra ad okot, az az, hogy itt nem volt ellenvélemény, advocatus diaboli, nem volt via negativa.

– Tessék?

– Maguk mindannyian – vagy majdnem mindannyian – ugyanazt a dolgot akarták.

– Éspedig?

– Megerősíteni Per Wärner P7-es vizsgálatának végkövetkeztetését, és ez nem túl szerencsés, és nem csupán azért, mert Per egy idióta.

– Egy idióta?

– Nagy vonalakban igen. De az egész egy ördögi kör lett, és felerősítette a nyomozásnak azt az irányát, amit mi, pszichológusok csak megerősítési torzításnak vagy csoportpolarizációnak hívunk.

– Hogy micsoda?

– A rendőrségnél használják a csőlátás szót, ugye?

Mintha áramütés érte volna az egész csapatot, de Micaela mégis biztos volt benne, hogy időbe telt, mire a srácok felfogták, miről beszél. Franssonnak először leesett az álla. Aztán felhördült, egyszerre zavarodottan és dühösen:

– Mi az ördögre céloz ezzel?

Rekke szembenézett Franssonnal, aztán odafordult Micaelához:

– Erős vezetőkkel rendelkező homogén csoportokban a leggyakoribb. Maguknál van egy erős vezető, nem? Mi a véleménye, Micaela? – mondta, és a nő meglepetten összerezzent, és nem csak azért, mert a férfi tudta a nevét. Valami homályos remény gyulladt fel benne – és talán még egy szikrányi bosszúvágy is.

– Na, most már tényleg túl messzire megy – sziszegte Fransson, mire Rekke hirtelen úgy tett, mintha legszívesebben azonnal eltűnne onnan.

A bal lába újra rángani kezdett, pont, mint amikor leült közéjük. De aztán behunyta a szemét, és kihúzta magát, mintha egy színpadra készülne fellépni. Aztán Fransson feje felett egy pontra meredt.

– Kezdjük a legelső tanúvallomással – mondta.

– Melyik tanúval?

– Viktor Bengtsson gondnokkal a grimstai sportpályáról – folytatta a professzor. – Ő látta, amint Costa lehajol, és felvesz valamit a futballpálya körül haladó futópályáról, nem tudja, micsodát. De maguk szép lassan mintha egy követ adnának Costa kezébe. „Lehetséges, hogy egy kő volt?” – kérdezi Axel Ström bűnügyi nyomozó a kihallgatási jegyzőkönyv 138. oldalán, és a válasz az, hogy „talán igen”. Ezek után aztán hirtelen tényként kezdik kezelni, hogy Giuseppének egy kő volt a kezében. Nem furcsa ez egy kicsit?

– Nem kezeltük tényként.

– Aztán ott van a káromkodás. Bengtsson hallja, amint Costa a bírót átkozza. De tényleg azt mondja, hogy „Megölöm azt a rohadékot!”? Eleinte csak általános káromkodásról van szó. Bengtsson azt mondja: „Úgy nézett ki, mint aki ölni tudna”. Ezt később valahogy Costa szájába adják. Bengtsson memóriája csodálatosképpen megjavul.

– Ez nem igaz. Egész idő alatt kritikus kérdéseket tettünk fel.

– Látszólag igen, de nem a gyakorlatban. De még így is az a véleményem, hogy Bengtsson vallomása viszonylag egész elfogadható. Az ifjú Filip Grundströmmel már rosszabb a helyzet.

– Mi van vele?

– Érzékeny srác, igaz? Kitalálja a kívánságaikat, és ezzel abszolút szimpatizálok. Ebben az életkorban mit meg nem tenne az ember azért a tizenöt másodpercért a reflektorfényben! Filip nyilvánvalóan látta Costát egy piszkos Napoli-mezben. De először még nem világos, hogy mindez hol történt. Aztán hirtelen biztosabb lesz magában, és egyszer csak, csiribú-csiribá, Costa már az erdőből támolyog ki a Gulddragargrändre, és abban a pillanatban a pólóján levő vörös maszat vérré változik. Hát nem különös? Ahogy az egyik feltételezés megerősíti a másikat, és az pedig befolyásolja, hogy maguk hogyan beszélnek a többi szemtanúval.

– Na, most már tényleg túl messzire megy – mondta Fransson, és félig felemelkedett ültéből, de csak azért, hogy aztán visszaejtse a fotelba nehéz testét.

– Igen, előfordulhat – folytatta Rekke. – De egyre célzottabban választják ki, hogy melyik információ érdekli magukat, és igazából nem is értem, hogy mi miatt gyanakodnak ennyire Costára. Igaz, a vallomása kissé zavaros. De az a vicc, hogy az igazság legtöbbször ilyen – egy kicsit abszurd vagy összefüggéstelen. Miért ne akart volna az útmenti árokban gázolni? Már amúgy is csuromvizes és dühös, nyugodtan lehet még vizesebb és dühösebb, és miért ne eshetett volna el, és üthette volna meg a könyökét, és miért ne láthatott volna egy zöld ruhafogast az árokparton, egy zöld ruhafogast?

– Ez meg hogy jön ide?

– Sehogy, csak egy furcsa részlet, ami megragadt bennem. Nem tudom, miért említett volna egy ilyen dolgot, ha hazudik. Egy ruhafogast talán, na de pont egy zöldet? Hány zöld ruhafogast láttak életükben?

– Fogalmam sincs.

– Nekem sincs, de mindenesetre itt van egy, tessék.

A mappájából előhúzott egy polaroid fényképet, amelyen Micaela legnagyobb meglepetésére – és izgalmára – egy zöld ruhafogas volt látható egy útmenti árokban.

– Messzebb volt, mint gondoltam – magyarázta Rekke. – Kicsit keresgélnem kellett.

– Szóval maga odament? – kérdezte Jonas Beijer, mint aki hirtelen felébredt.

– Igen, oda, de nem a fogas miatt. A sár és a víz érdekelt.

– Minek? – röffentette Fransson.

– Arrafelé a tavak és a mocsarak disztróf jellegűek, elsavasodottak. A talaj mészhiányos, amitől a sár vörösre színeződik, és a víz az árkokban úgy néz ki, mint a felhígított vér, és el akartam végezni egy kísérletet.

– Miféle kísérletet? – kérdezte Jonas Beijer.

– Semmi tudományosat. Csak egy kis összehasonlító tanulmányt, de fekete-fehérben, szemcsés fekete-fehérben – magyarázta, és a mappájából előhúzott két fényképet.

Az egyiket nagyon is jól ismerték. Giuseppe volt rajta, ahogy ápolatlanul és borzasan ül a metró ülésén a foltos Napoli-mezében. A másik képen egy magas, karcsú alak mosolygott félénken a kamerába. Rekke maga volt az, felsőtestén egy piszkos pólót viselt.

– Mit meg nem tesz az ember, hogy megértsen valamit – mondta.

– Maga is belefeküdt az árokba? – kérdezte Fransson.

– Én beértem azzal, hogy egy kicsit belemártottam a pólót a sáros vízbe, aztán felvettem, és elmentem a vällingbyi metrómegállóhoz. De érdekes volt. Figyelemre méltó, ugye, hogy mennyire hasonlóan néz ki a rajtunk levő póló – mondta, és pontosan így is volt.

Micaela elszégyellte magát. Gondolta ő egyáltalán valaha, hogy a biztonsági kamerák felvételei különösebben meggyőzőek?

– Szóval úgy érti, hogy Costa pólóján nem is volt vér?

Megint Jonas Beijer volt az; úgy festett, végre kezdte összeszedni a gondolatait.

– Pontosan úgy értem.

– Akkor miért szabadult meg tőle olyan gyorsan? – sziszegte Fransson.

– Nem tudom.

– Nem tudja.

– Nem – folytatta Rekke. – De akár szaván is foghatjuk. A póló koszos volt és szakadt, a varrás két helyen is kifeslett. Talán tényleg nem akarta már kimosni, és miért gondolták egyáltalán, hogy az a póló olyan fontos volt neki?

– Szóval maga semmi gyanúsat nem lát ebben?

– Természetesen jobb lenne, ha megtaláltuk volna a pólót. De vannak itt ennél fontosabb kérdések is, ahol nem stimmel valami. Maga nem így gondolja? – fordult Rekke Micaelához.

– Hogy?… Nem… nem is tudom – felelte a nő.

– Ez igaz? Maga egész idő alatt kételkedett.

– Nem hiszem, hogy jobban kételkedett, mint bárki más – mondta Fransson sértődötten.

– Nem? Ő egészen másfajta kérdéseket tett fel. Éles a szeme, és talán az is szerepet játszik, hogy…

Rekke átható tekintetet vetett rá, és Micaela kényelmetlenül kezdte érezni magát, mintha Rekke egy olyan igazság kimondására készülne, amit ő nem szeretne hallani, és lehetséges, hogy a férfi ezt észre is vette. Elhallgatott, és témát váltott, inkább Costa régi bántalmazási ügyeit vette elő, amelyek a vizsgálatban is szerepeltek.

– Mi jellemzi ezeket az eseteket? – kérdezte.

– Agresszív erőszakosság – válaszolta Jonas Beijer, mintha átállt volna, és hirtelen Rekke tanítványát alakítaná.

– Pontosan, de van itt még valami, nem igaz?

– Micsoda?

– Óriási balhé, röviden összefoglalva. Valahányszor Costa verekedésbe keveredett, kiabált és üvöltözött. De mi történik, amikor Dzsamál Kabírt agyonütik?

– Nem tudjuk.

De csendben kellett történnie, gondolta Micaela.

– Nem, nem tudjuk – helyeselt Rekke. – De van, amit tudunk. Dzsamál Kabír nem fordul hátra. Egyetlen ütés sem éri oldalirányból vagy elölről. Minden ütés a tarkóján éri. Nem tűnik valószínűnek, hogy kiáltással vagy szidalmakkal előre figyelmeztették. De mindenekelőtt…

– Mindenekelőtt mi? – fújtatott Fransson.

– Az ütések felülről érik. A koponyacsontot iszonyatos erővel benyomták az ütések. A törések a trauma irányában folytatódtak. Egyetlen ütés kivétel, amelytől abban a pillanatban kitágult a koponya – ez leolvasható az Y formájú törésvonal kitüremkedéséből. Ez mire utal?

– Hogy az ütés alulról jött – bökte ki hirtelen Micaela.

Már előzőleg is gondolt erre.

– Pontosan. És ha Kabír előreesett, melyik ütésnek kellett lentről érkeznie?

– Az elsőnek.

– Pontosan. És milyen magas Costa?

– 187 centiméter.

– És Kabír?

– 173.

– Ezért meglehetősen megalapozott feltevés, hogy a tettes inkább alacsonyabb Kabírnál, mint magasabb. De mindenekelőtt ez a fajta hideg, módszeres düh nem fér össze Costa személyiségével, mert – hogy válaszoljak a legelső kérdésükre: Costa nem pszichopata. Ahhoz túlságosan szentimentális és szorongó.

– Ha nem az, akkor micsoda?

– Alkoholista és extravertált személyiség. Büszke és keserű. Kétséget kizáróan képes erőszakot alkalmazni. De nem ő ütötte agyon a futballbírót. Tévedtek – fejezte be Rekke olyan hangon, amely sem győzedelmesen, sem fölényesen nem hangzott, inkább szomorúan sajnálkozva.

A szavai mégis olyan hatást keltettek, mint egy jól irányzott nyakleves, amire még ráerősített, hogy itt ültek mindannyian Rekke házában, és a házigazda ebben a pillanatban olyan kifinomultnak hatott a magas, nyurga alakjával, mintha teljes lényében különbözne tőlük.

Micaela egyáltalán nem lepődött meg, amikor Fransson feltápászkodott.

– Na, ebből eleget hallottam – dadogta.

– Valóban?

– Nyilvánvaló, hogy magának fogalma sincs a rendőrség munkájáról – vetette oda Fransson, és akkor Rekke is felállt, és változatlanul azzal a szomorkás mosollyal nézte a felügyelőt.

– Nem, talán tényleg nincs – felelte. – De látok bizonyos mintázatokat, és azt javaslom, hogy nézzék meg alaposan azt a bizonyos utolsó videórészletet Kabírról, közvetlenül a meccs lefújása után.

– Az isten szerelmére, már ezerszer láttuk.

– Afelől nincs kétségem. De nem furcsa, hogy Kabír milyen nyugodt marad, akárhogyan is ordibál és balhézik Costa? Mintha pontosan felmérné, mintha azt gondolná: Na tessék, egy újabb futóbolond. De aztán hirtelen, épp, mielőtt valami nekiütődik a kamerának, mi történik? Elnéz ferdén jobbra, meglát valamit, és megijed.

– Ugyan, csak pislog.

– Tényleg csak pislogna? Én azt hiszem, inkább…

– Nem érdekel, mit hisz. Elegem van a baromságaiból.

– Ezt igazán sajnálom.

– Akkor hát kösz, hogy fogadott minket – vetette oda Fransson, és megindult az ajtó felé.

A többiek egy pillanatig nem tudták, mihez kezdjenek. A változás annyira hirtelen történt, és annyira összezavarta őket, hogy Beijer és Sandberg csak hintáztak a sarkukon előre-hátra, mintha egyszerre akarnák követni Franssont, és itt maradni Rekkével. Végül a késztetés, hogy azt tegyék, amit a főnök, győzedelmeskedett; csak Micaela maradt a szobában, és a bronzszobor mellett állva erősen koncentrált.

– Mit hisz? – kérdezte.

– Hogy…? – kérdezett vissza Rekke, aki közben elvesztette a fonalat.

– Azt mondja, hogy volt ott a pálya mellett még valaki, akit eddig nem vettünk észre?

Hans Rekke rábámult a nőre, de nem úgy, mint az előbb, hanem mint akinek a gondolatai messze járnak, mintha az iménti érdeklődése csupán intellektuális természetű lett volna, és a nő csak egy újabb dolog volna, amit éppen szemügyre vesz.

– Talán – mondta vontatottan, és Micaela azon tűnődött, nem kellene-e neki is mennie.

De aztán eszébe jutott a futballbíró, és az a komor tekintély, amit a férfi a pályán sugárzott.

– Na és Dzsamál Kabír? Róla mit gondol? – kérdezte.

Rekke újra életre kelt, töprengve nézte a nőt.

– Nem bízom benne – mondta. – És nem csak a történetében található hézagok miatt. A régi sérülései sem stimmelnek. Felismerem őket. Olyan, mintha rámutatnának a… – folytatta, és a hangja visszanyerte a régi lelkesedést.

De most sem tudta végigmondani a mondatot. Az előtérből izgatott hangok hallatszottak, miközben léptek is közeledtek feléjük, óvatos, habozó lépések, mintha nem akarnának zavarni. Rekke felesége lépett ki a konyhából, és kérdő vagy talán bosszankodó pillantással nézte őket, és ugyanebben a pillanatban becsapódott a bejárati ajtó. Mindhárman elindultak abba az irányba, elhaladtak Rekkéék lánya, Julia mellett, aki kíváncsi, csaknem mohó pillantással méregette őket. Micaela hallotta, ahogy Rekke odasúgja neki:

– Ő a mi kis kémünk.

– Tessék? – kérdezte.

– Vigyáznunk kell a titkainkra.

Könnyed hangon beszélt, mintha már el is felejtette volna a becsapódó ajtót. De Micaelának nem volt ereje ezzel foglalkozni. Kiment a teraszra. Ahogy kiért a napsütötte kertbe, hirtelen nehéznek érezte a lépteit. Lebámult a felgereblyézett ösvényre; Fransson és Sandberg türelmetlenül integettek neki a kocsi mellől, ő pedig a gondolataiba merülve magában elátkozta őket. Hirtelen az az érzése támadt, hogy valaki figyeli, ugyanazzal az éles, érdeklődő tekintettel, mint az előbb, és hátrafordult. De csak a képzelete játszott vele.

A verandán Rekke átkarolta a felesége derekát, és ahogy könnyed, gondtalan léptekkel eltűnt a házban, pontosan úgy, mintha a velük való találkozás csak egy zárójel lett volna, egy kényszerű megálló valami fontosabb dolog felé vezető úton, Micaelát elöntötte a megalázottság dühe.

Összeszorított szájjal ült be a kocsiba, és érezte, ahogy a benti fülledt hőség az arcába csap.

Hét

Fransson jól megtermett alakja egyszerre kővé dermedt.

Messziről majdnem úgy festett, mintha rohama lenne. Az elmúlt héten amúgy szokatlanul virágos hangulatban volt, minden bizonnyal amiatt, hogy a Rekkénél tett látogatás kezdett a feledés homályába veszni. A professzor előadása így utólag egyre inkább egy illuzionista mutatványának tűnt, afféle bűvésztrükknek, ami egy rövid időre megzavarta őket – de amikor az ember visszatér a rögvalóságba, nem jelent semmit. Fransson csapata egész júliusban a korábbi, magától értetődő elmélet alapján dolgozott tovább, amit csak megerősített, hogy Giuseppe Costa végül, úgy tűnt, hajlandó lesz beismerő vallomást tenni, ráadásul anélkül, hogy bármiféle pszichológiai trükkhöz kellett volna folyamodniuk.

A nagyszájú gazfickó teljesen magától összezuhant, és egyfajta kétségbeesett és zavarodott állapotba került. – Nem tudom – válaszolta újabban a kérdésre, hogy ő ütötte-e agyon Kabírt; mintha kezdene barátkozni a gondolattal, hogy az egész egy pillanatnyi emlékezetkiesés alatt történhetett. Összességében véve pont ugyanolyan bűnösnek látszott, mint eddig, és Mårten Odelstam kerületi ügyész már készítette elő a vádiratot gyilkosság, illetve emberölés ügyében. Más szóval az élet szépen folyt a maga medrében, Fransson meg vágyakozott az Oviksfjällen hegyei közé műléggyel horgászni. Alig várta az időt, amikor majd mindennek vége lesz, az újságok nem balhéznak, nem írnak többet az ügyről, és az átkozott rendőrfőnök sem telefonálgat rájuk aggodalmasan. De mikor alakul az élet úgy, ahogy az ember szeretné?