Hétvégi gyilkosság

részlet

Translation entitled „Hétvégi gyilkosság”
© 1946, Agatha Christie Limited
All rights reserved.

Agatha Christie: The Hollow
© 1946, Agatha Christie Limited
All rights reserved.

Agatha Christie®, Poirot® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.
www.agathachristie.com

Fordította Vermes Magda

Hungarian translation © 1977, 2023 Vermes Magda
Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba
A szöveget gondozta Tomka Eszter
A borítót Tillai Tamás sorozatterve alapján
Tóth Gábor tervezte
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 186 9

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Ajánlás

Larry és Danae számára

Remélem, megbocsátják, hogy az úszómedencét egy gyilkosság helyszínéül használtam.

1

Péntek reggel hat óra tizenhárom perckor Lucy Angkatell kinyitotta nagy kék szemét. Abban a pillanatban tökéletesen éber volt, és szokása szerint rögtön nekilátott a problémáknak, amelyeket hihetetlenül tevékeny szelleme elébe idézett. Minthogy sürgős szükségét érezte, hogy beszéljen valakivel, akitől tanácsot is kaphat, és erre előző este érkezett fiatal unokahúgát, Midge Hardcastle-t találta legalkalmasabbnak, Lady Angkatell szélsebesen fölkelt, pongyolát kanyarított még most is formás vállára, és kilépett a folyosóra. Elképesztően gyors észjárású asszony lévén, megrögzött szokásához híven máris elkezdte magában a beszélgetést, dús fantáziája tárházából egyszersmind megadva Midge válaszait is.

A beszélgetés javában folyt, mikor Lady Angkatell fölrántotta Midge szobája ajtaját.

– …tehát igazán beláthatod, kedvesem, milyen nehézségeink lesznek a hétvégén!

– Mmm?… Öö?… – motyogott Midge értelmetlenül, fölriadva legmélyebb álmából.

Lady Angkatell az ablakhoz ment, fürgén kinyitotta a zsalugátert, fölrántotta a vászonredőnyt, és beengedte a szeptemberi hajnal fakó világosságát.

– Madarak! – jegyezte meg, miközben gyönyörködve kibámult az üvegen át. – Milyen édesek.

– Micsoda?

– Nos, az időjárás legalább nem okoz majd gondot. Úgy látszik, tartós szép időre számíthatunk. Ez is valami. Mert még százszor rosszabb, ha egy rakás össze nem illő ember van bezárva a házban, ebben biztosan egyetértesz velem. Társasjátékok esetleg… ez meg ugyanolyan lenne, mint tavaly, pedig sohasem bocsátom meg magamnak szegény Gerdával a dolgot. Mondtam is Henrynek utána, hogy mennyire meggondolatlan voltam. Muszáj meghívni, persze, rettentő tapintatlanság lenne nélküle hívni ide Johnt, de komolyan megnehezít mindent… és az a legrosszabb benne, hogy olyan helyes teremtés… Igazán furcsa, hogy egy ennyire kedves jószág, amilyen Gerda, ilyen mértékben legyen híjával minden intelligenciának, és ha ezt nevezik a kiegyenlítődés törvényének, akkor véleményem szerint ez egyáltalában nincs rendjén!

– Voltaképpen miről beszélsz, Lucy?

– A hétvégéről, drágám. A holnap érkező vendégekről. Egész éjjel ez járt a fejemben, és szörnyen nyugtalanít. Így hát igazán jólesik megbeszélnem veled az egészet, te mindig olyan okos és praktikus vagy!

– Lucy, tudod, hány óra van? – Midge hangja rideg volt.

– Nem pontosan, drágám. Hisz ismersz, sohasem tudom.

– Negyed hét.

– Igen, drágám – hagyta rá Lady Angkatell a megbánás legcsekélyebb jele nélkül.

Midge szigorú tekintettel végigmérte. „Micsoda őrjítő, lehetetlen teremtés ez a Lucy! – gondolta. – Nem tudom, miért nézünk el neki mindent!” Ámde még meg sem fogalmazta magában mindezt, már tisztában volt a válasszal. Lucy mosolygott. Midge ránézett, és megérezte azt a különös varázst, amely Lucy lényéből áradt mindig, egész életében, és még most, túl a hatvanon sem hagyta el. Ez volt az oka, amiért a világon mindenki, külföldi előkelőségek, magas rangú tisztek, kormányzati tisztviselők eltűrtek kényelmetlenséget, bosszúságot, kínos helyzeteket. Lucy gyerekes öröme, a tulajdon cselekedeteiben lelt gyönyörűsége lefegyverzett mindenkit, elnémított minden kritikát. Lucynak csak tágra kellett nyitnia nagy kék szemét, csak ki kellett nyújtania törékeny két kezét, csak elmormolnia: – Igazán, annyira sajnálom… – és rögtön szertefoszlott minden neheztelés, harag.

– Kedvesem, annyira sajnálom – mondta Lady Angkatell. – Szólnod kellett volna!

– Hisz szóltam én… de most már mindegy. Tökéletesen éber vagyok.

– Milyen kár! De, ugye, segítesz nekem?

– Miért? Mi baj van?

Lady Angkatell leült az ágy szélére. Nem úgy, ahogy bárki más odatelepedne – gondolta Midge. Mintha súlytalan lenne, mintha egy tündér pihenne meg egy pillanatra. Lucy bájos, gyámoltalan mozdulattal széttárta kecses, hófehér kezét.

– Csupa nem megfelelő ember jön… úgy értem, együtt nem jók, nem egyénenként. Külön mindegyik elragadó.

– Kik jönnek?

Midge izmos, barnára sült karjával hátracsapta szögletes homlokáról dús, vastag szálú, fekete haját. Rajta bizony nem volt semmi tündéri vagy légies.

– Itt lesz John és Gerda. Eddig rendben volna. John elbűvölő, rendkívül vonzó egyéniség. Ami szegény Gerdát illeti, hát… legyünk hozzá mind nagyon kedvesek. Nagyon, nagyon elnézőek.

– Ugyan kérlek, annyira mégsem ostoba – vette ösztönszerűen védelmébe Midge.

– Szívfacsaró szegényke. Az a szem… És mintha sohasem értene egy szót sem abból, amit mondunk.

– Nem is érti. Mármint amit te mondasz… de ezt nem hányhatjuk a szemére. Annyira gyorsan forog az eszed, Lucy, hogy a beszéded csak a legmeglepőbb ugrásokkal képes lépést tartani vele, és kihagyod valamennyi összekötő láncszemet.

– Mint a majom – jegyezte meg kissé homályosan a ház úrnője.

– De ki jön még, a Christow házaspáron kívül? Nyilván Henrietta?

Lady Angkatell arca földerült.

– Igen… és őrá lehet építeni. Henrietta mindig megállja a helyét. Kedves, és a csontja velejéig jó, nem csupán felszínesen. Nagy segítségemre lesz szegény Gerdával. Tavaly egyszerűen csodásan viselkedett. Szekretert, mozaikszavakat vagy versidézeteket, ilyesmit játszottunk, már mind elkészültünk vele, és éppen fölolvastuk, mikor egyszerre rájöttünk, hogy szegény Gerda még csak el sem kezdte. Még azt sem tudta biztosan, miből áll a játék. Szörnyű volt, emlékszel?

– Hogy miért jön el egyáltalán valaki az Angkatell-házba, nem fér a fejembe. Már csak a szellemi munkát, a társasjátékokat és a te fura társalgási stílusodat tekintve is, Lucy.

– Tudom, drágám, biztosan igen fárasztóak vagyunk, Gerda pedig biztosan mindig utál itt lenni, gyakran gondolom, ha volna benne egy csöpp bátorság, otthon maradna… szóval ez volt a helyzet, és meglátszott szegénykén, milyen zavarban van, és… hát igen… hogy majd elsüllyed szégyenében. John pedig szörnyen türelmetlennek látszott. Halvány fogalmam sem volt, hogy hozhatnám rendbe a dolgot, és akkor olyan hálás voltam Henriettának. Nyomban odafordult Gerdához, és a pulóvere iránt érdeklődött… Komolyan, rémes ruhadarab volt, fonnyadt salátazöld… amilyet kiárusításon kapni csak, elveszi az ember életkedvét… és Gerda arca máris fölragyogott, úgy látszik, ő maga kötötte, és Henrietta elkérte tőle a kötésmintát. Gerdáról pedig lerítt, milyen boldog és büszke. Hát ez az, amire gondolok. Henrietta mindig képes ilyesmire. Érti a módját.

– Megtesz minden tőle telhetőt.

– Igen, és mindig tudja, mit kell mondania.

– Ó, de nem csupán mondja. Tudod-e, Lucy, hogy Henrietta tényleg megkötötte azt a pulóvert?

– Jóságos ég! – Lady Angkatell elkomolyodott. – És viselte is?

– Viselte bizony. Henrietta nem végez félmunkát.

– És nagyon borzalmas volt?

– Nem. Henriettán igen jól hatott.

– Persze. Hát pontosan ez a különbség Henrietta és Gerda között. Amit Henrietta csinál, azt mind jól csinálja, az mind sikerül. Jóformán mindenhez ért, nem csupán a maga szakmájához. Mondhatom, Midge, ha valaki átsegít ezen a hétvégén, az Henrietta lesz. Kedves lesz Gerdához, mulattatja Henryt, gondoskodik John jó hangulatáról, és biztosan segítségemre lesz Daviddel.

– David Angkatell is itt lesz?

– Igen. Most végez Oxfordban… vagy lehet, hogy Cambridge-ben. Ebben az életkorban olyan nehezen kezelhetők a fiúk, különösen ha intellektuálisak. David pedig az. Bárcsak későbbre hagynák, mikor már idősebbek. Így azonban csak mogorván rámerednek az emberre, folyton rágják a körmüket, az arcuk csupa pattanás, és óriási ádámcsutkájuk van. És vagy meg se mukkannak, vagy pedig túlságosan hangosak, és mindig ellentmondanak az embernek. Mégis, ahogy már mondtam, bízom Henriettában. Olyan tapintatos, mindig a megfelelő kérdéseket teszi föl, és respektálják, mert szobrász, és nem csupán állatokat és gyermekfejeket mintáz, hanem a legmodernebb dolgokat is, mint az a fémből és gipszből készült fura valami, amit tavaly állított ki az Új Művészek tárlatán. Olyan volt, mint egy lépcsős létra. Fölfelé törő gondolat, vagy valami efféle volt a címe. Az ilyesmi persze mély benyomást kelt az olyan fiúkban, amilyen David… szerintem csupán ostobaság.

– Lucy drágám!

– Henrietta némelyik dolga azonban egészen gyönyörű. Például az a kőrisfa figurája.

– Henrietta alighanem zseni, amellett rendkívül bájos, sokoldalú teremtés – jelentette ki Midge.

Lady Angkatell fölállt, és ismét az ablakhoz lépett. Szórakozottan játszadozott a redőny zsinórjával.

– Vajon miért éppen makk? – mormogta.

– Makk?…

– A redőnyzsinóron. Mint a kapuoszlopokon az ananász. Kell hogy legyen valami oka. Mert éppúgy lehetne fenyőtoboz vagy körte, de mindig makk van rajta… Furcsa.

– Ne kalandozz el, Lucy. Azért jöttél be, hogy a hétvégéről beszéljünk, és nem értem, miért aggaszt annyira. Ha kibírod, hogy ne rendezz társasjátékot, és igyekszel összefüggően beszélni Gerdával, és ráveszed Henriettát, hogy megzabolázza azt az intellektuális Davidet, akkor hol a nehézség?

– Hát először is, drágám, itt lesz Edward.

– Ó, Edward…

Midge egy egész percig hallgatott, miután kimondta a nevet.

– Mi a csudáért hívtad meg erre a hétvégére Edwardot? – kérdezte csöndesen.

– Nem én hívtam meg, Midge. Hisz éppen ez az. Ő maga kéredzkedett ide. Sürgönyzött, hogy jöhet-e. Tudod, milyen érzékeny. Ha azt üzenem vissza, hogy nem, valószínűleg az életben többé nem jelentkezik. Ő már ilyen.

Midge lassan bólintott.

Hogyne – gondolta –, Edward ilyen. Világosan maga előtt látta egy pillanatra a mélységesen szeretett arcot. Azt a szelíd, bátortalan, finoman ironikus arcot… van benne valami Lucy légies bájából.

– Drága Edward… – mondta ki Lucy Midge gondolatát. Aztán türelmetlenül kifakadt. – Hiszen ha Henrietta végre rászánná magát, hogy hozzámenjen… Őszintén szereti Edwardot; tudom, hogy szereti. Ha itt tölthetnének néhány hétvégét Christow-ék nélkül… John Christow azonban mindig a lehető legszerencsétlenebb hatással van Edwardra. John egyre olyanabb lesz, Edward pedig még kevésbé olyan, mint amilyen. Érted, hogy gondolom?

Midge ismét bólintott.

– És nem halaszthatom máskorra Christow-ékat, mert már olyan régen megegyeztünk a holnapi dátumban, de érzem, Midge, mennyire nehéz lesz megbirkóznom mindennel. Daviddel, amint mogorván rám mered, és rágja a körmét, Gerdával, akit igyekeznem kell rávenni, hogy ne érezze magát ötödik keréknek, és Johnnal, aki olyan magabiztos, és a drága Edwarddal, aki pontosan az ellenkezője…

– Nem sok jót ígér a puding összetétele – dünnyögött Midge.

Lucy rámosolygott.

– Néha egészen egyszerűen magától rendbe jön minden – jegyezte meg tűnődve. – Meghívtam vasárnap délre azt a bűnügyi fickót. Legalább szórakoztató lesz, nem gondolod?

– Bűnügyi fickót?!

– Olyan tojásfejű. Bagdadban kinyomozott valamit, mikor Henry volt ott a főbiztos. Lehet, hogy később. Nálunk volt egyszer ebéden, több más hivatalos személlyel együtt. Emlékszem, fehér vászonöltöny volt rajta, gomblyukában piros virág, és fekete lakkcipő. Nemigen emlékszem az ügyre, sohasem tartom érdekesnek, hogy ki kit ölt meg. Úgy értem, ha már meghalt valaki, szerintem nem lényeges, hogy miért, és ostobaság akkora hűhót csapni miatta.

– Csak nem volt errefelé valami bűntény, Lucy?

– Jaj, dehogy volt. Itt lakik abban az egyik mókás új házikóban, tudod, ahol az ember beveri a fejét a gerendába, remek összkomfortos a fürdőszoba meg a konyha, és teljesen alkalmatlan a kertje. A londoniak szeretik az ilyesmit. A másikban, azt hiszem, egy színésznő lakik. Nem élnek itt állandóan, mint mi, de nyilván jól érzik magukat. – Lady Angkatell tétova léptekkel végigment a szobán. – Milyen édes tőled, hogy ennyire segítségemre voltál, drágám.

– Nem hinném, hogy sokat segítettem.

– Nem? – kérdezte meglepetten Lucy. – Hát csak aludj szépen, és nehogy fölkelj a reggelihez, de ha majd fölkelsz, légy olyan goromba, amilyen csak akarsz.

– Goromba? – álmélkodott Midge, aztán elnevette magát. – Ó, már értem! Milyen bölcs vagy, Lucy. Lehet, hogy szavadon foglak.

Lady Angkatell mosolyogva távozott. Mikor elhaladt a fürdőszoba előtt, a nyitott ajtón át megpillantotta a gázfőzőt és a teáskannát, és eszébe jutott valami. Mindenki szereti a teát… és Midge-hez még órák hosszat nem megy be senki. Készít neki egy csésze teát. Föltette a kannát a gázra, aztán folytatta útját. Megállt a férje ajtaja előtt, és lenyomta a kilincset. Sir Henry Angkatell, a kiváló diplomata, azonban ismerte az ő Lucyját. Imádta a feleségét, de zavartalanul szerette élvezni reggeli álmát. Az ajtó zárva volt.

Lady Angkatell továbbment a saját szobájába. Jó lett volna megbeszélni mindent Henryvel, de erre ráér később is. Egy-két pillanatig álldogált a nyitott ablaknál, és kibámult, aztán nagyot ásított. Visszabújt az ágyba, feje a párnára hanyatlott, és két perc múlva édesen aludt.

A fürdőszobában, a teáskannában fölforrt a víz… csak forrt… forrt…

– Megint odavan egy teáskanna, Mr. Gudgeon – jelentette Simmons, a szobalány.

Gudgeon, a komornyik, ősz fejét csóválva átvette a kiégett kannát a szobalánytól, bement a tálalóba, és elővett az edényesszekrény mélyéről egy új kannát – állandóan raktáron tartott vagy fél tucatot.

– Tessék, Miss Simmons. Az úrnőnek nem kell megtudnia.

– Gyakran csinál ilyesmit őméltósága?

Gudgeon fölsóhajtott.

– Őméltósága igen jószívű, és egyszersmind nagyon feledékeny. De ebben a házban én gondoskodom arról, hogy lehetőleg semmiféle kellemetlenség vagy bosszúság ne érje őméltóságát.

2

Henrietta Savernake összesodort egy darabka agyagot, és rásimította a helyére. Gyakorlott, gyors mozdulatokkal mintázott meg egy leányfejet.

Vékony, kissé közönséges, nyafka hang érte a fülét, de csupán hallása küszöbéig jutott, a figyelmét nem kötötte le.

– És igenis azt gondolom, Miss Savernake, hogy teljesen igazam volt. „Úgy, szóval így állunk?”, mondtam. Mert hát véleményem szerint, Miss Savernake, egy lány tartozik annyival önmagának, hogy ne tűrje az ilyesmit. „Nem vagyok hozzászokva, vágtam a fejéhez, hogy ilyeneket mondjanak nekem, és csak annyit mondhatok, hogy aljasság, amit képzel.” Az ember kerüli a veszekedést, de azért igenis azt gondolom, jól tettem, hogy nem hagytam magam, ugye, Miss Savernake?

– Ó, kétségkívül – jelentette ki Henrietta olyan lelkes hangon, hogy aki jól ismerte, menten gyanította volna, hogy nemigen figyelt oda.

– „Ha pedig ilyeneket mond a felesége, mondtam neki, hát arról igazán nem tehetek!” Nem tudom, miért van így, Miss Savernake, de úgy látszik, akármerre lépek, baj van belőle, márpedig biztosan nem az én hibámból. Szerintem a férfiak olyan fogékonyak, hát nem?

A modell kacér kis kuncogással kísérte szavait.

– Borzalmasan – hagyta rá Henrietta félig csukott szemmel.

„Bájos – gondolta magában –, elragadó ott az a sík közvetlenül a szemhéj alatt… az a másik is, ahogy fölfelé tart, ahogy a kettő találkozik… az áll hajlásszöge hibás, le kell vakarnom, és újra fölépítenem. Kényes részlet…”

– Igazán nehéz helyzetben lehetett, kedvesem – mondta fennhangon, meleg együttérzéssel.

– A féltékenység szerintem annyira igazságtalan és kicsinyes dolog! Ugye érti, hogy gondolom, Miss Savernake? Puszta irigység, mert valaki szebb és fiatalabb, mint ő.

– Úgy van… természetesen – hagyta rá Henrietta szórakozottan, miközben az állon dolgozott.

Hosszú évek óta tudta a módját, hogyan ossza meg figyelmét a lelkében egymástól áthatolhatatlanul elrekesztett területek között. Képes volt bridzselni, intelligensen beszélgetni vagy értelmes levelet írni úgy, hogy agyának csak egy kicsiny részét foglalta le a feladat. Jelenleg tökéletesen lekötötte a látvány, amint keze munkája nyomán kialakul Nauszikaa feje, és egyáltalán nem hatolt tudata mélyéig a bájos, gyermekded ajakról fakadó kicsinyes, gyűlölködő szóáradat. Könnyedén fönntartotta a beszélgetés fonalát. Megszokta, hogy a modellek fecsegni szeretnek. Nem is annyira a hivatásosak, inkább az amatőrök, akik a végtagjaik kényszerű mozdulatlansága miatt érzett kényelmetlenséget igyekeznek enyhíteni a végtelen, árulkodó szóáradattal – önmagukról. Így hát Henrietta parányi része odafigyelt és válaszolt, de ettől mérhetetlen távolságban a valódi Henrietta hozzáfűzte: közönséges, hitvány, rosszmájú kis fruska… de micsoda szemek… gyönyörű, gyönyörű, gyönyörű…

Csak hadd fecsegjen a lány, amíg a szemeken dolgozik, majd megkéri, maradjon csöndben, amikor a szájára kerül a sor. Ami azt illeti, furcsa, hogy ilyen tökéletes hajlatok közül törjön elő ez a silány szóáradat…

„Ó, a mindenit! Hisz így elrontom a szemöldököt! – nyilallt bele hirtelen a rémület. – Mi az ördög van vele? Túlságosan kiemeltem a csontot… éles lett, nem vastag…”

Hátralépett, összevont szemöldökkel nézegette hol az agyagformát, hol az emelvényen ülő élőlényt.

Doris Saunders tovább csacsogott.

– „Igazán nem látom be, mondtam neki, miért ne adhatna nekem ajándékot a férje, ha arra van kedve, ezért még nem kellene ilyenfélékkel gyanúsítani engem!” Olyan édes kis karperec volt, Miss Savernake, csuda gyönyörű, és persze az a szegény flótás nemigen engedhette meg magának, de szerintem igazán kedves volt tőle, és eszem ágában sem volt visszaadni!

– Nem, persze hogy nem – mormolta Henrietta.

– Nem mintha bármi is lett volna közöttünk, úgy értem: valami csúf dolog, nem, semmi olyasmi nem történt.

– Nem, efelől biztos vagyok.

Henrietta arca földerült. A következő fél órában úgy dolgozott, mint a megszállott. Agyag mázolódott a homlokára, agyag ragadt a hajára, ahogy türelmetlen ujjaival végigszántott rajta. Szeme lázasan csillogott. Végre! Sikerül…

Még néhány óra, és túl lesz a gyötrelmen, amely egyre jobban emésztette az utóbbi tíz nap alatt.

Nauszikaa… Nauszikaa üldözte, kísértette, vele ébredt, vele reggelizett, vele volt egész nap. Nyugtalanul, idegesen kószált az utcán, képtelen volt másra gondolni, mint arra a képzeletbeli, valószínűtlenül gyönyörű, megfoghatatlan arcra, amely lelki szeme előtt lebegett, de nem látta tisztán a vonásait. Nézegette a modelleket, tétován latolgatta a görögös típusokat, csalódottan elvetette őket, egy sem felelt meg.

Valami olyat szeretett volna, amiből kiindulhatna, ami életet lehelne félig-meddig már alakot öltött látomásába. Járta a várost, halálra fáradt, még örült is ennek. Űzte, kergette a szűnni nem akaró, sürgető vágy, hogy lássa…

Révülten maga elé meredve, vaktában bolyongott, nem látta, hol, merre jár, mi van körülötte, egész idő alatt minden erejét megfeszítve azon erőlködött, hogy elérje azt a tovatűnő arcot… Émelygett, beteg volt, szerencsétlen…

És akkor hirtelen kitisztult a köd. Az autóbuszon azzal sem törődött, hova megy, mikor szórakozottan fölszállt rá – a szemközti ülésen megpillantotta… igen, ő az: Nauszikaa! Gyermekded arc, enyhén szétnyíló ajkak, és a szeme… csodás, üres tekintetű, nem látó szeme…

A lány leszállt, Henrietta követte. Tökéletesen nyugodt volt és céltudatos. Megtalálta, amit akart, véget ért a tévelygő keresés kínja.

– Bocsánat, hogy megszólítom, szobrászművész vagyok, és őszintén szólva az ön feje pontosan olyan, amilyet régóta keresek – mondta barátságosan.

Kedves volt, bájos, lenyűgöző, mint mindig, mikor el akart érni valamit.

Doris Saunders meghökkent, habozott, de hízelgőnek érezte a kérést.

– Komolyan, magam se tudom, ha csak a fejről van szó… persze még sohasem csináltam ilyesmit…

Az illendőség kedvéért kissé vonakodott, aztán finoman érdeklődött a dolog anyagi oldala iránt.

– Természetesen ragaszkodom ahhoz, hogy elfogadja a hivatásos modelleknek járó díjazást.

Így hát itt ült az emelvényen Nauszikaa, élvezte, hogy megörökítik vonzó külsejét, jóllehet nem nagyon tetszettek neki Henrietta művei, már amennyi a szeme elé került a műteremben, de élvezte azt is, hogy föltárhatja szívét egy nyilván tökéletesen együttérző és odaadóan figyelő hallgató előtt.

A modell mellett, egy asztalkán hevert a szemüvege. Hiúságból a lehető legritkábban használta, félvakon tapogatózott inkább, mert – Henriettának bevallotta – olyan rövidlátó volt, hogy alig látott tovább az orránál.

A szobrásznő megértően bólintott. Ez volt tehát a fizikai oka annak a távolba meredő, bájos tekintetnek.

Órák múlva Henrietta hirtelen letette mintázószerszámait, és nagyot nyújtózkodott.

– Rendben van – jelentette ki –, befejeztem. Remélem, nem fáradt el túlságosan.

– Ó, nem, köszönöm, Miss Savernake. Igazán nagyon érdekes volt. Úgy érti, tényleg elkészült… ilyen hamar?

Henrietta nevetett.

– Dehogyis, még távolról sincs befejezve. Jó sokat kell még dolgoznom rajta. Ehhez azonban nincs már szükségem magára. Megvan, amit akartam, fölraktam a síkokat.

A lány lassan lejött az emelvényről. Föltette a pápaszemét, és a szűzi ártatlanság, az a meghatározhatatlan, bizakodó báj egyszeriben eltűnt az arcáról, és nem maradt rajta egyéb, mint felületes, olcsó csinosság. Megállt a szobrásznő mellett, és kétkedve nézegette az agyagfejet.

– De ugye ez nem nagyon hasonlít rám? – szólalt meg csalódottan.

– Nem, ez nem portré – mondta mosolyogva Henrietta.

Valóban, alig akadt rajta hasonlóság. Csupán a szem elhelyezését és az arccsont formáját érezte Henrietta lényegesnek, Nauszikaáról alkotott fogalma alaphangjának. Ez nem Doris Saunders, hanem az a vak leány, akiről költeményt lehetett zengeni. Ajka szétnyílik, mint a modellé, de mégsem Doris ajka, más nyelven beszél, más gondolatokat közöl…

Egyetlen arcvonása sem rajzolódik ki határozottan. Ez Nauszikaa, ahogy a képzeletben él, akit még nem látott emberi szem…

– Bizonyára jobb lesz, majd ha kicsit tovább dolgozik rajta – jegyezte meg kétkedő hangon Miss Saunders. – Igazán nincs rám többé szüksége?

– Nincs, köszönöm – felelte Henrietta („és hála istennek, hogy nincs!” – gondolta magában). – Nagyszerűen viselte magát, kedvesem, igazán hálás vagyok.

Miután ügyesen megszabadult Doristól, visszatért a műterembe, hogy kávét főzzön. Fáradt volt, rettenetesen fáradt… de boldog – boldog és nyugodt.

„Hála az égnek, gondolta, most megint ember lehetek.” Azonnal Johnra terelődött a gondolata.

John! Henrietta arca áttüzesedett, szíve nagyot dobbant, és hallatlan jókedve kerekedett.

„Holnap – gondolta – leutazom Lucyékhoz, és találkozom Johnnal.”

Csöndesen ült, kényelmesen elterpeszkedve a heverőn, itta az erős, forró kávét, egymás után három csészével. Érezte, ahogy lassanként visszatér az életereje.

„Jólesik – gondolta – ismét emberi lénynek lennem, és hogy nem vagyok már az a másik valaki. Milyen jó, hogy már nem vagyok nyugtalan, szerencsétlen, hajszolt, nem kell kétségbeesetten kószálnom az utcán, türelmetlenül, ingerülten keresve valamit, mikor valójában magam sem tudtam, mit keresek. Hála az égnek, most már csupán a kemény munka van hátra – azt pedig ki bánja?”

Letette az üres csészét, fölkelt, és visszaballagott Nauszikaához. Hosszasan nézte az arcot, s közben lassan összevonta szemöldökét.

Ez nem… nem egészen…

Mi lehet… hol a baj?

Vak, nem látó szem…

Világtalan szem, szebb minden látó szemnél… szívbe markoló, megrázó vak szem, éppen mert nem lát… Sikerült? Belevitte? Vagy nem?

Ó, igen, belevitte… de egyúttal valami mást is belevitt, ami nem állt szándékában, amire nem is gondolt. A fej fölépítése kifogástalan, hogyne, annyi biztos. De hát akkor honnan ez az alig érzékelhető kellemetlen érzés…? A felszín alatt megbúvó közönséges, kicsinyes lélek megsejtése…

Nem figyelt oda, csak fél füllel hallgatta, mégis a fülén és az ujjain át valahogy belejutott az agyagba… és tudta, ó, nagyon is tudta: nem lesz képes eltávolítani onnan.

Hirtelen sarkon fordult. Talán csak képzelődik! Igen, biztosan képzelődik. Holnap reggel valószínűleg másképp ítéli meg… Milyen védtelen az ember… – eszmélt rá megdöbbenten.

Homlokát ráncolva ment tovább, végig a műtermen, és megállt a Hívő alakja előtt.

Ez hibátlan… Már maga a gyönyörűen erezett, pompás körtefa tuskó is. Régóta tartogatta, kincsként őrizte.

Kritikusan szemügyre vette művét. Igen, semmi kétség: ez jó. Hosszú idő óta a legjobb alkotása, a Nemzetközi Csoport kiállítására szánta. Igen, ez méltó lesz rá. Belevitte, amit akart: az erőt a nyakizmokba, az alázatot a váll hajlatába, az enyhén fölfelé forduló arcba… az arcvonások nélküli ábrázatba, mert az egyéniség megsemmisül az odaadó áhítat óráiban.

Igen, alázat, rajongó hit, a fenntartás nélküli végső odaadás, a bálványozásig menő imádat… minden benne van.

Henrietta fölsóhajtott. Hiszen ha John nem lett volna olyan mérges…

Meghökkentette az a dühös hang. Elárult neki valamit felőle, amit nyilván maga a férfi sem tudott.

John kereken kijelentette:

– Ezt nem állíthatod ki.

Ő pedig ugyancsak kereken kijelentette:

– Kiállítom!

Visszaballagott Nauszikaához. Hisz nincs itt semmi, gondolta, amit ne hozhatna helyre. Lelocsolta, és nedves ruhába burkolta a szobrot. Így maradhat hétfőig vagy keddig. Most már ráér. Elmúlt a szorongása, a sürgető érzés, fölrakta valamennyi lényeges síkot. Nem kell hozzá már más, csak türelem.

Három boldog nap vár rá, és együtt lesznek: Lucy, Henry, Midge… és John!

Nagyot ásított, élvezettel, önfeledten nyújtózkodott, izmait megfeszítve, mint a macska. Most jött csak rá, milyen fáradt.

Meleg vízben megfürdött, utána lefeküdt. Hanyatt fekve bámult a tetőablakon át egy-két csillagra, onnan a szeme rátévedt az egyetlen égve hagyott kis villanykörtével megvilágított üvegmaszkra, egyik legkorábbi munkájára. Eléggé sablonos darab, vélekedett most, konvencionális gondolatokra késztet. Szerencse, hogy az ember kinövi önmagát.

Most pedig alvás. Az erős feketekávé nem tartotta ébren, csak ha maga is úgy kívánta. Régóta tudta a módját, hogyan ringassa álomba magát, amikor akarja.

Gondolataink tárházából előveszünk néhányat, de nem ragadjuk meg, nem mélyedünk el bennük, hagyjuk, hadd surranjanak át tudatunkon, hadd enyésszenek el csöndesen…

Odakint a szűk utcán begyújtották egy kocsi motorját, valahonnan rekedt kiabálás és nevetés hallatszott. Henrietta beleszőtte a hangokat félálmának folyamába.

Az autó átalakul, most üvöltő tigris… sárgával csíkozott fekete tigris, mint a csíkos falevelek… árnyék és fény… forró dzsungel… széles trópusi folyó… indul a hajó a tenger felé… búcsúszót kiáltó rekedt hangok… és John mellette áll a fedélzeten… együtt indulnak el… kék tenger… le az étterembe… az asztal fölött rámosolyog Johnra… mint mikor a Maison Dorée-ban vacsoráztak… Szegény John, milyen mérges!… csak ki, ki a hűs éjszakába… ott a kocsi, jó érzés, ahogy rákapcsol… ahogy könnyedén, simán suhan ki Londonból… a fák… szent ligetek… Szilfaberek… Lucy… John… John… Ridgeway-kór… drága John…

Elszenderült, boldog üdvösségbe merült.

Ekkor belehasított valami kényelmetlen rossz érzés, meg-megújuló bűntudat, és fölébresztette. Valamit meg kellett volna csinálnia… Valamit, amitől visszarettent.

Nauszikaa?

Lassan, vonakodva fölkelt, villanyt gyújtott, az állványhoz lépett, és leszedte munkájáról a nedves ruhát. Mély lélegzetet vett.

Nem Nauszikaa… Doris Saunders!

Fájdalom nyilallt a szívébe. Kegyelemért könyörgött, érveket hozott föl önmagának: „Rendbe tudom hozni… ki tudom javítani.”

„Ostoba – mondta magában –, hisz jól tudod, hogy meg kell tenned!”

Ha most, azonnal meg nem teszi, holnap már nem lesz hozzá bátorsága. Olyan ez, mintha a tulajdon gyermekét pusztítaná el. Fáj, rettenetesen fáj…

„Így érezhet a macska, mikor megöli az életképtelen kölykét” – gondolta Henrietta.

Összeszedte minden erejét, megragadta az agyagfejet, egy csavarintással leszedte az armatúráról, és máris vitte a nagy, súlyos tömböt, hogy bedobja az agyagosteknőbe.

Lihegve megállt, és szemügyre vette agyagtól maszatos kezét, még mindig eltelve az elszakadás fájdalmával. Aztán lassan letisztította kezéről az agyagot.

Furcsa ürességet érzett a szívében, mikor visszafeküdt az ágyába, de békességet is.

„Nauszikaa nem jön többé”, gondolta szomorúan. Megszületett, megfertőződött, és meghalt.

Különös, ahogy beszivároghat valami az emberbe anélkül, hogy tudná… Hisz oda sem hallgatott… nem figyelt igazán, mégis belélopódzott Doris kicsinyes, közönséges lényének tudata, és óhatatlanul befolyásolta keze munkáját.

Most már az, ami Nauszikaa vagy Doris volt, nem egyéb, mint agyag, nyersanyag, amely hamarosan más alakká formálódik.

„Ez volna a halál? – gondolta álmodozva Henrietta. – Amit személyiségnek nevezünk, az nem volna egyéb, mint a megformálás, valaki gondolatának a lenyomata? Kinek a gondolata? Istené?

Nem ez a Peer Gynt alapeszméje? Vissza a Gomböntő kanalába! És én, én hol vagyok, önmagam, mint egész ember, igaz ember? Hol vagyok én, Isten jelével a homlokomon?”

Vajon így érez John is? Tegnap este olyan fáradt volt… olyan levert. Ridgeway-kór. Nem akadt rá egyik könyvben sem, ki volt Ridgeway, pedig szeretné tudni… Ridgeway-kór… John…

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

www.agathachristie.hu

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0