Szeretettel Dominique Boel Freese-nek

és

Mindy Wisemannek,

más néven Gretának és Lizzie-nek

A szerző megjegyzése

Igazán nagy kitüntetés volt a fogadott államomról, a bourbonfőzés büszke történelméről, és azokról a nagyszerű, bonyolult és néha meggyötört emberekről írni, akik Easterlyben élnek és dolgoznak. Ennek a folytatásos regénynek az ötlete a Dinasztiák című tévésorozat iránt érzett régimódi rajongásomból fakadt, amit a Kentucky felé érzett mély tiszteletem, valamint azon emberek és családok iránti csodálatom inspirált, akik a nehéz időkben is boldogultak.

Olyan New England-iként, aki egyik nemzetközösségből egy másikba került át, eleinte voltak problémáim a beilleszkedéssel. Most azonban, több mint egy évtizeddel később, őszintén mondom, el sem tudom képzelni, hogy máshol éljek. Az észak-amerikai egyetemi és főiskolai kosárlabda-bajnokság például épp most zajlik; a nappaliban egy hatalmas tévét állítottunk fel, körülötte hat kanapéval és dohányzóasztalokkal. Tegnap rengetegen összejöttünk, az egész házat felforgattuk, és olyan hangosan szurkoltunk, ahogy a torkunkon kifért (az alagsorban még bokszmeccset is rendeztünk a szünetben, aminek eredménye egy felrepedt ajak lett, emellett pingpongbajnokságot, ami majdnem ugyanilyen véresen komolyan zajlott). Mielőtt ideköltöztem, el nem tudtam volna képzelni, hogy ilyen odaadással lehet viseltetni az egyetemi sportélet iránt… pedig az öröm után micsoda bánatot hozott ez nekem. (Szeretett csapatom, a Cardinals ugyanis nem jutott tovább.)

A bourbon készítéséhez idő és megfelelő hőmérséklet szükséges. Miután a lepárolt alkoholt elszenesített hordókba töltik, szabad levegőn, hordórekeszeken tárolják, és érlelni kezdik, hogy a tölgyfa hordó karamellizált cukrával interakcióba lépjen, miközben a folyton változó hőmérsékleti viszonyoknak van kitéve. Ez a tánc, és az ennek következtében végbemenő átalakulás adja a bourbon gyönyörű színét, és részben ennek köszönhető különleges íze is. Sokszor felmerült bennem, hogy ez az eljárás mennyire hasonlít arra, ahogyan a helyek, ahol járunk, az emberek, akik körülvesznek, és életünk különböző szakaszai hatással vannak ránk is, alakítják személyiségünket, kiemelnek bizonyos jellemzőket, kihozzák belőlünk az erősségeinket… vagy éppen hangsúlyozzák gyengeségeinket.

A két kedvenc kifejezésem, amit a bourbonkészítéssel kapcsolatban megtanultam, „az angyalok jussa”, illetve „az ördög martaléka” volt. Nagyjából kétszáz liter nyers whisky, vagyis „white dog” kerül egy-egy hordóba, de az érlelési folyamat végére sokkal kevesebb marad belőle. A veszteség egy része, nagyjából évi két százalék, a párolgásnak köszönhető ‒ ez az „angyalok jussa” ‒, de a hordó is magába szív a folyadékból: ez az „ördög martaléka”. Ez azt jelenti, hogy ha, teszem azt, tíz évig érlelik a whiskyt, akkor körülbelül százhatvan liter lesz a végeredmény, de minél tovább marad az ital a hordóban, annál kevesebb. Például néhány sokáig érlelt Pappy van Winkle esetén, amit huszonhárom évig hagynak a hordóban, a folyamat végére alig több, mint ötven liter bourbon marad.

Az „angyalok jussa” kifejezésnek romantikus hangzása van; az „ördög martaléka” sokkal fenyegetőbbnek hangzik, de nyilván csak az ö-vel kezdődő szó miatt. Mindkét kifejezés egyébként arra utal, hogy a környezet birtokba veszi egy kis részét annak, ami benne van. Az én esetemben, amikor idejöttem, sosem gondoltam volna, hogy megkedvelem Kentuckyt, és egyáltalán nem érdekelt, hogy hatással lesz-e rám valamiben. Most? Ha, isten ments, valaha is vissza kellene költöznöm Bostonba, biztos, hogy a lelkem egy darabját itt kellene hagynom a bluegrass hazájában.

És tudják, kedves olvasók, ez rendben is van így, hiszen annyi jó dolog történt itt velem, annyi csodálatos emberrel találkoztam, és annyi élvezetes dologban volt részem.

De, újra mondom, nem áll szándékomban elmenni innen sehova a közeljövőben, ha Isten is úgy akarja.

Nagyon szerettem ezen a három könyvön dolgozni, és köszönöm olvasóimnak, hogy időt szántak az életükből arra, hogy velem együtt lépjenek be Easterly hatalmas bejárati ajtaján, bebarangolják csodálatos és bonyolult termeit. Rendkívül hálás vagyok, hogy megírhattam ezt a sorozatot.

Ó, és hajrá, Cardinals!

J. R. Ward

Szereplők

Virginia Elizabeth Bradford Baldwine, azaz Kicsi V. E.: William Baldwine özvegye; Edward, Max, Lane és Gin Baldwine anyja; Elijah Bradford, a Bradford Bourbon Társaság alapítójának közvetlen leszármazottja. Gyógyszerfüggése miatt remeteként visszavonulva él. Függőségének több oka is van, amelyek közül némelyik alapjaiban fenyegeti az egész családot.

William Wyatt Baldwine: Kicsi V. E. elhunyt férje; közös gyermekeik, Edward, Max, Lane és Gin Baldwine apja. Ezenkívül ő az apja Rosalinda Freeland, a család nemrégiben elhunyt könyvelője fiának is. Továbbá a gyermeknek, akivel Lane hamarosan már csak exfelesége, Chantal várandós. Életében a Bradford Bourbon Társaság ügyvezető igazgatója volt. Alacsony erkölcsi nívóval, hatalmas ambícióval, de kevés lelkiismerettel megáldott emberként élte az életét; holttestét nemrégiben találták meg az Ohio-vízesés túloldalán.

Edward Westfork Bradford Baldwine: Kicsi V. E. és William Baldwine legidősebb fia. Hivatalosan ő a Bradford Bourbon Társaság vezetői tisztségének örököse. Egy tragikus emberrablás és kínzás következményeként, melyet a saját apja tervelt ki, mostanra csak árnyéka korábbi önmagának. Hátat fordított a családnak, és visszavonultan él a Red & Black Istállóban.

Maxwell Prentiss Baldwine: Kicsi V. E. és William Baldwine második legidősebb fia. A család fekete báránya, aki évek óta távol él Easterlytől, a családnak a kentuckybeli Charlemontban található ősi birtokától. Szexi, lázadó, botrányhős, akinek visszatérte a családon belül és kívül is számos embernek problémát jelent.

Jonathan Tulane Baldwine, azaz „Lane”: Kicsi V. E. és William Baldwine legkisebb fia. Jó útra tért playboy és valamikori megszállott pókerjátékos, aki épp azzal küzd, hogy sikerüljön elválnia első feleségétől. Most, hogy a családi vagyon veszélybe került, és a Bradford Bourbon Társaságnál lelepleződőtt a sikkasztás, arra kényszerül, hogy magára vállalja a családfő szerepét, és minden eddiginél jobban kell bíznia egyetlen igaz szerelme, Lizzie King támogatásában.

Virginia Elizabeth Baldwine Pford, más néven „Gin”: Kicsi V. E. és William legfiatalabb gyermeke, egyetlen lányuk. Korábban ellentmondásos, lázadó személyiség lévén igyekezett a figyelem középpontjában lenni. Igazi csapást jelentett a családra nézve, különösen azután, hogy házasságon kívüli gyereket szült, és alig sikerült elvégeznie a főiskolát. Épp most ment férjhez IV. Richard Pfordhoz, egy szeszforgalmazó cég és az azzal járó vagyon örököséhez.

Amelia Franklin Baldwine: Gin egyetlen igaz szerelmétől, Samuel T. Lodge-tól született lánya… bár ennek sem Samuel T., sem ő nincs tudatában. Korábban a Hotchkissbe járt, de hazatért Charlemontba, hogy a családhoz közelebb végezze tanulmányait.

Lizzie King: Kertészmérnök, aki közel egy évtizede dolgozik Easterlyben, és gondoskodik arról, hogy a kert ritka növényei és virágai megőrizzék országos hírnevét. Jegyben jár szerelmével, Lane-nel. Teljes mértékben elköteleződött a férfi és a kapcsolatuk iránt, bár a férfi családjának drámái hidegen hagyják.

III. Samuel Theodore Lodge: Ügyvéd, szexi, stílusos megjelenésű déli úriember, kifogástalan származású, kivételezett helyzetű rosszfiú. Az egyetlen férfi, akinek Gin valaha behódolt. Fogalma sincs róla, hogy Amelia az ő lánya.

Sutton Endicott Smythe: A Bradford Bourbon Társaság legnagyobb piaci vetélytársa, a Sutton Lepárló Vállalat újonnan megválasztott ügyvezető igazgatója. Évek óta szerelmes Edwardba, a karrierje szárnyal, de a magánélete stagnál – főképpen azért, mert senki nem mérhető Edwardhoz.

Shelby Landis: Egy telivér versenylovakat nevelő legendás tréner lánya, akinek az apja, Jeb Edward mentora volt, amikor a férfi lovakkal kezdett foglalkozni. Keményen dolgozó, erős nő, aki gondoskodik Edwardról – még akkor is, amikor a férfinak nincs ínyére.

Miss Aurora Toms: Évtizedek óta ő Easterly főszakácsa, aki mind a déli specialitásokat, mind a cordon bleu-t erős kézzel és meleg szívvel szervírozza a ház lakóinak. Gyógyíthatatlan rákban szenved. Lane, Edward, Max és Gin életében ő testesíti meg az anyai energiákat, és igazi erkölcsi iránytűt jelent a gyerekek számára.

Edwin „Mack” MacAllan: A Bradford Bourbon Társaság főlepárlómestere. Éppen egy új élesztőtörzs kifejlesztésén dolgozik. Harcban áll az idővel és a megfogyatkozott anyagi forrásokkal az üzem működtetéséért. Nemrégiben találkozott élete szerelmével, de aggasztja a BBT jövője.

Chantal Blair Stowe Baldwine: Hamarosan Lane exfelesége lesz. William Baldwine törvénytelen gyermekével terhes. Szépségkirálynő, aki olyan sekélyes, mint egy teáscsésze. Annak érdekében, hogy a válás során több pénzt csikarjon ki Lane-ből, azzal fenyegetőzik, hogy nyilvánosságra hozza, ki a meg nem született gyermek apja.

Rosalinda Freeland: A Bradford Családi Birtok korábbi könyvelője. Öngyilkosságot követett el az udvarházban lévő irodájában; bürökfőzetet ivott. A tizennyolc éves Randolph Damion Freeland anyja, a fiú apja William Baldwine.

Egy

EASTERLY, BRADFORD CSALÁDI BIRTOK, CHARLEMONT, KENTUCKY

Valaki ólálkodott odalent a kertben. Egy birtokháborító.

A lusta, párás, déli éjszakában, a virágoktól roskadozó gyümölcsfák alatt, a tenyérnyi tearózsák és a csinosan megnyírt bukszussövények sorai között. Az alak már a borostyánnal befuttatott falakon belül volt, és a téglákkal kirakott ösvényen lopakodott az udvarház hátsó része felé.

Jonathan Tulane Baldwine hunyorogva hajolt közelebb a hálószobaablakhoz. Bárki is volt az… összegörnyedve közlekedett, igyekezett takarásban maradni, és az ügyesség, amivel megválasztotta útvonalát, arra utalt, tudja, mit csinál, és hova tart. Persze az is igaz, hogy nem volt túl bonyolult megtalálni egy közel kétezer négyzetméter alapterületű, születésnapi tortára emlékeztető fehér házat a sötétben.

Elfordult az egyenetlen, régi ablaküvegtől, és az ágyra nézett. Lizzie King, élete nagy szerelme, mélyen aludt a párnák között. Szőke haja csillogott a holdfényben, napbarnított válla kikandikált a selyemhuzatú takaró alól.

Milyen furcsák a megvilágosodásnak ezek a pillanatai, gondolta, és felvett egy bokszeralsót. Miközben azt mérlegelte, ki is lehet az a valaki odakint, arra jutott, hogy nyilván semmi jóban nem sántikálhat, és érezte, gondolkodás nélkül képes volna megölni bárkit, hogy megvédje a szerelmét. Mert bár Lizzie képes volt magáról gondoskodni, mi több, Jonathan úgy gondolta, mostanában különösen sok dologban támaszkodott a nőre… ha valaki ártani akarna neki?

Egy szempillantás alatt küldené át azt az embert a másvilágra.

Miután ezen töprengett, a keleti szőnyegen nesztelenül osonva odalépett ahhoz az antik komódhoz, mely elkészülte, vagyis az 1800-as évek óta a család tulajdonát képezte. A fegyvere a bal felső fiókban feküdt a finom, kötött zoknik alatt, melyeket általában a szmokingjához vett fel. A kilenc milliméteres pisztoly kicsi volt, de lézeres irányzékkal is fel volt szerelve, és meg is volt töltve.

Jonathan kibiztosította a fegyvert.

Kilépett a folyosóra, ami olyan hosszú volt, mint egy utca, olyan díszes és ünnepélyes, mint a Fehér Ház folyosói, miközben a fegyvert végig a combjához szorítva tartotta. Easterly csodálatos épületében nagyjából húsz családi és vendég lakosztály helyezkedett el. Miközben elhaladt az ajtók előtt, számba vette, ki van az épületen belül – vagy legalábbis kinek kellene odabent lennie. Itthon volt a húga, Gin (bár újdonsült férje, Richard üzleti ügyben távol volt); Amelia, Gin tizenhat éves lánya, akinek majd még vissza kell mennie a Hotchkissbe a záróvizsgái miatt; Jeff Stern, az egyetemi szobatársa, akit épp most neveztek ki a Bradford Bourbon Társaság igazgatójává. És persze ott volt ő és Gin anyja, Kicsi Virginia Elizabeth.

Bármelyikükről elképzelhetőnek tartotta, hogy éjjel kettőkor kimegy egy rövid sétára. Illetve, az anyjáról mondjuk nem. Az elmúlt három évben Kicsi V. E. el sem hagyta a szobáját, csak akkor, amikor néhány nappal ezelőtt eljött hozzá az apja látogatóba… és bár ez az alkalom kétségtelenül bizonyította, képes még erőfeszítéseket tenni, meglátni a lányát a földszinten, felöltözve, megrendítő volt számára.

Szóval nem tűnt valószínűnek, hogy ő van odakint.

És a személyzet? Az inas felmondott, a szolgálók pedig nem maradtak éjszakára – nos, különben is elküldték őket.

Elvileg senki más nem volt a birtokon.

Félúton lefelé keresztülment az emeleti szalonon, és egy pillanatra megállt az impozáns lépcsősor tetején.

A riasztóberendezés nem szólalt meg odalent… de nem is kapcsolta be, amikor Lizzie-vel a kórházból hazaértek.

Ostoba.

A fenébe is, egyáltalán eszébe jutott bezárni azt a rengeteg ajtót az alsó szinten? Nem emlékezett. Majdnem éjfél volt, amikor hazaértek, a fejében pedig csak úgy kavarogtak a gondolatok: a kép, ahogy Miss Aurora ott fekszik az ágyban, az intenzív osztályon, egyszerűen megbénította. Édes istenem, az az afroamerikai származású nő inkább volt az anyja, mint Daisy Buchanan modern kiadása, aki a világra hozta… és a gondolat, hogy a rák egyik szervét a másik után zabálja fel, épp elég volt ahhoz, hogy Lane-t elöntse az indulat.

Lement a hatalmas lépcsőn, ami mintha az Elfújta a szél forgatókönyvéből került volna oda, és lelépett az előcsarnok fekete-fehér márványpadlójára. Egyetlen lámpa sem égett, ő pedig újra megállt és hallgatózott. Mint minden régi ház, Easterly is szóval tartotta azokat, akik keresztülsétáltak a szobáin; a gerendák, a padlódeszkák, a zsanérok és a kilincsek egytől egyig beszélgettek az ott járókkal.

Semmi.

Milyen kár. Kentucky állam törvényei, amennyiben a házon belül ölte meg a birtokháborítót, védelmet nyújtottak a tulajdonosnak… úgyhogy, ha már le kell lőnie ma éjjel valakit, szívesebben végezne vele a házon belül, mint odakint. Akkor nem kellene keresztülrángatnia a testet az ajtón, és úgy elrendeznie a dolgokat, mintha az a szarházi betört volna.

Lane továbbment a mindenki által használt sötét szobákon keresztül, melyek antik bútoraitól és régi festményeitől úgy érezte magát, mint egy biztonsági őr, aki nyitvatartási idő után körbejár a múzeumban. Mindenhol ablakok és üvegezett teraszajtók voltak, melyeket hatalmas redőkben leomló, ódivatú drapériák kereteztek. Mivel a földszinten sehol sem égtek a lámpák, ő maga éppolyan szellemként járt-kelt, mint az illető, aki a kertben bujkált.

Az udvarház hátsó felében odalépett az egyik ajtóhoz, és kibámult a kőlapokkal borított teraszon túlra. Szemrevételezte a kovácsoltvas nyugágyakat és székeket, az üvegtetejű asztalokat, hátha valamelyik nincs a helyén, vagy elmozdult. Semmi. Legalábbis a ház közvetlen közelében.

Valahol azonban odakint, a növények közt megbújva, egy ember a családját lesi.

Óvatosan lenyomta a sárgaréz kilincset, félig kinyitotta az ajtót, aztán kihajolt. A májusi éjszaka meleg, súlyos, virágillatú levegőjével ölelte magához. Balra nézett, aztán jobbra. Az udvarház mögött égő gázlámpák reszkető fénnyel világítottak, de a sárgás fénykörök nem jutottak messzire az éjszakában.

Miközben kilépett, és óvatosan becsukta maga mögött az ajtót, hunyorogva fürkészte a sötétséget.

Mint minden hasonló méretű építményt, ezt a konföderációs stílusban épült udvarházat is egy tekintélyes méretű franciakert vette körül. A különféle mintázatok és növényekkel teleültetett övezetek a városok egyes kerületeihez hasonlóan egyedi és jól megkülönböztethető elrendezéseket hoztak létre. Mi volt a közös bennük? Az elegancia, ami a kert minden szegletében megnyilvánult, legyen szó a modelljüket megkapó pozitúrában megörökítő római szobrokról a miniatűr sövények között, vagy a fedett medence lilaakáccal borított lugasáról, vagy a szökőkutakról, melyek kristálytiszta vizet köptek az aranyhalakkal teli kis tavacskákba.

Nem volt ez más, mint az anyatermészet behódolása az emberi akaratnak, mely a növényeket olyan aprólékos figyelemmel válogatta ki és gondozta, amilyennel többnyire csak egy szoba belső berendezését szokás megválogatni. Életében először most gondolt arra, milyen sokba is kerül mindez: a temérdek munkaóra, a rengeteg növény, az állandó nyírás, gazolás, metszés, a kétszáz éves téglafal és a gyalogösvények folyamatos karbantartása meg a medence tisztítása.

Őrület. Mindez olyan költséget jelentett, amilyet csak a szupergazdagok engedhettek meg maguknak… a Bradford család pedig már nem tartozott közéjük.

Kösz apa, te rohadék!

Újra a küldetésére összpontosítva, Lane a ház falának vetette a hátát, és szarvasvadásszá változott. Meg sem moccant. Szinte lélegzetet sem vett. Némán várta, hogy a zsákmány megmutatkozzon neki.

Vajon Max az? – töprengett.

Szülei szerelem nélküli házassága négy gyermeknek adott életet – meghökkentő, főleg ha számításba vesszük, hogy az anyja és az apja szinte soha nem tartózkodott együtt egy szobában még azelőtt sem, hogy Kicsi V. E. három esztendeje ágynak esett. De ott volt Edward, a legidősebb, „mama kedvence”, akit az apjuk gyűlölt, aztán Max, a család fekete báránya, Lane, aki a Playboy-életformát fejlesztette tökélyre – legalábbis addig, míg rá nem lelt a megfelelő nőre ‒, és végül Gin, a minden szabályt megszegő, könnyűvérű nő.

Edward éppen a börtönbüntetését töltötte kőszívű apjuk meggyilkolásáért. Gin egy pénzért köttetett, gyűlölettel teli házasságban élt. Max pedig sokéves távollét után tért haza. A szakállas, agyontetovált férfi, aki mindenkit megvetett, még a saját családját is – olyannyira, hogy az egyik cselédlakásban lakott a birtok határában, mert nem volt hajlandó egy fedél alatt tartózkodni a többiekkel Easterlyben –, csupán árnyéka volt már az egykori kollégista fiúnak.

Talán ő jött fel a nagy házhoz… csak éppen a jó ég tudja, miért. Egy csésze cukorért? Egy üveg bourbonért, vagy talán azért, hogy az ezüst étkészletből lopjon?

De hogy jutott volna be a kertbe? Egyáltalán, hogyan sikerülhetett ez bárkinek? A hatalmas területen elterülő virág és gyep két oldalát négy méter magas fal védte, a tetején szögesdróttal, két kapuján lakattal. A harmadik oldalról még nehezebb volt bejutni: az apja a régi istállót korszerű irodaépületté alakíttatta át. Innen irányította a Bradford Bourbon Társaságot az elmúlt néhány évben. Azon keresztül az istennek se tudott volna bejutni senki, akinek nincs belépőkártyája, vagy nem ismeri a kódokat.

Jobb oldalról egyszer csak egy alak szaladt át a virágzó vadalmafák között.

Megvagy, gondolta Lane, miközben a szíve vad kalapálásba kezdett. Előrehajolt, csupasz lábai nem csaptak zajt a kőlapokon, ahogy keresztülsietett a teraszon, és elbújt egy hatalmas urna mögé, amiben akár fürödni is lehetett volna.

Kétségtelenül egy férfival volt dolga. A vállai túl szélesek voltak ahhoz, hogy nő legyen.

És a szemétláda a ház felé tartott.

Lane felemelte a pisztolyát, és két kézzel, kinyújtott karral, szilárdan tartotta az automata fegyvert. Mozdulatlanul állt, arra várva, hogy a birtokháborító végigrohanjon az ösvényen, és a felé eső oldal lépcsőjén jöjjön fel.

Várt…

…és várt…

…és Chantalra gondolt. A nőre, aki hamarosan az exneje lesz, és akitől végleg elhidegült. Lehet, hogy ez egy magánnyomozó, akit ő küldött, hogy fényt derítsen valami piszkos kis ügyletre a cég pénzügyi botrányával kapcsolatban, hogy megtudjon valamit arról, mennyire súlyos a csőd, valamit, amit aztán majd felhasználhat ellene, miközben a nem létező kapcsolatukat a földdel teszi egyenlővé.

Vagy az is lehet, hogy Edward lépett meg a börtönből, és hazajött.

Bár ebben azért kételkedett.

A birtokháborító befordult, és éppen felé tartott. A fejét azonban lehajtotta, így baseballsapkája teljesen eltakarta az arcát.

Lane mozdulatlanul állt, míg egészen biztos nem lett abban, hogy eltalálja a férfi mellkasát. Félig felhúzta a ravaszt, a lézer célzófény áthatolt az éjszakán, vörös foltja a fickó szíve körül táncolt.

Lane hangja tisztán és érthetően csengett:

– Egyáltalán nem fogom megbánni, ha megöllek.

A férfi olyan hirtelen állt meg, hogy lába megcsúszott a téglán, két karját pedig olyan gyorsan kapta fel, mintha matracrugók lettek volna beépítve a hónaljába.

Lane összevonta a szemöldökét, amikor végre meglátta az illető arcát.

– Mit csinál idekint?

Kettő

WASHINGTON MEGYEI BÖRTÖN,
CHARLEMONT BELVÁROSA

A holdfény a cella rácsos ablakán keresztül világított be a helyiségbe. Az öt részre vágott, sárgás fénypászma először a rozsdamentes acél mosdókagylóra vetült, majd végignyúlt a betonpadlón. Párás volt az éjszaka odakinn, ami a beszűrődő fényt homályossá tette. A cellában azonosíthatatlan volt az évszak. A falak, a padló és a tömör ajtó börtönszürkére volt festve, a levegőben pedig állott fém- és fertőtlenítőszag terjengett.

Edward Bradford Baldwine a cella hátsó falánál lévő priccsen ült, és minél jobban felhúzta a két lábát abba a furcsa szögbe, ami legalább egy kis megkönnyebbülést jelentett számára, annál kevesebb támasztékot nyújtott meggyötört testének a vékony matrac.

Nem ez volt az első alkalom, hogy fogva tartották, de ezúttal legalább nem akarata ellenére történt vele. Saját maga jelentkezett, és ismerte be, hogy meggyilkolta az apját, tehát önnönmagát juttatta rács mögé. Ezúttal nem is ő volt az egyetlen rab. A horkolás, a köhögés meg néhány kóbor nyögés hangja a megerősített ajtón keresztül is eljutott a füléig.

Egy tompa puffanás és az azt kísérő visszhang eszébe juttatta a telivéreknek fenntartott tenyészistállóját, a Red & Blacket. Ezek a férfiak itt, az egyszemélyes zárkájukban olyanok voltak, mint a csődörök az ottani bokszokban – nyugtalanok, és még éjszaka is idegesek. Az éj leszállta után talán még inkább.

Tenyerével a matracra támaszkodva, amíg csak tudta, tehermentesítette hátsó felét, de hamarosan kénytelen volt visszaülni, mert a felsőteste sem volt erősebb annál. A szűnni nem akaró kényelmetlenséghez és fájdalmakhoz nagyon is hozzá volt szokva.

Miközben szemrevételezte maga körül a cellát, a betonfalakat és a padlót, a rozsdamentes acél mosdót és vécét, a rácsos és bedrótozott ablakot, Easterly pompájára gondolt. Még a család birtokában lévő udvarház alagsora is nagyobb fényűzéssel volt berendezve, mint ezek a cellák, nem is beszélve a borospincéről, ami úgy festett, mint egy angol dolgozószoba, ami egyszerűen csak áttörte a padlót a földszinten, és a hegy sziklás lábánál landolt.

Minden különösebb ok nélkül – már persze leszámítva azt a magától értetődő indokot, hogy nem volt jobb dolga, és esélye sem arra, hogy elaludjon – egy évekkel korábban olvasott történetre gondolt, ami egy kartondobozban felnőtt fiúról szólt. Ami azt illeti, nem volt egyszer egy olyan tévéműsor, ahol a szereplő hasonló kínzásnak volt kitéve…?

Várjunk csak, mi is jutott az előbb eszébe?

Lomha és nyúlós elméje megpróbálta felvenni az elvesztett gondolat fonalát.

Ó… igen. A srác a kartondobozban. Szóval meglehetősen jó állapotban volt, amikor megmentették. Egészen addig, míg tudomására nem jutott, hogy a többi gyereket nem tették ki ilyen kínzásnak, nem is izgatta a dolog.

A történet tanulsága? Ha egy bizonyos környezetben nevelkedtél, és csak azt ismered, nem tudod mi alapján összehasonlítani a saját életedet másokéval, ezért furcsaságai láthatatlanok és felfoghatatlanok maradnak számodra. Az, ahogyan a családjával Easterlyben élt, teljességgel normálisnak tűnt számára. Feltételezte, hogy mindenki olyan birtokon lakik, ahol hetven ember dolgozik, hogy az utakon kizárólag Rolls-Royce-ok közlekednek, és hogy mindennapos dolog, ha a szülők rendezte partikat elnökök, hírességek, tévés személyiségek meg filmsztárok látogatják.

A tény, hogy a Charlemonti Állami Gimnáziumba, aztán a Virginiai Egyetemre járó emberek többsége hasonló társadalmi és pénzügyi helyzetben lévő családból származott, nem is ingatta meg eme elképzelésében. És amikor végzett a tanulmányaival? A látóköre akkor sem sokat szélesedett, mert azzal volt elfoglalva, hogy minél hamarabb bekapcsolódjon a család üzleti vállalkozásába.

Azt is természetesnek vette, hogy mindenkit utál az apja.

Persze két öccsét és a húgát nem vetette meg annyira az apjuk, mint őt, de azért velük is kellőképpen ellenséges volt ahhoz, hogy Edward ne kérdőjelezze meg a világképét. A verésre és a rideg elmarasztalásra pedig csak zárt ajtók mögött került sor. De mi volt a helyzet akkor, amikor szabadon járt-kelt, és azt látta, hogy más apák normálisan viselkednek a gyerekeikkel? Olyankor feltételezte, hogy mindez csak színjáték, ravasz társadalmi csel, a magánélet elé húzott függöny, ami elrejti a sötét valóságot.

Úgy, ahogy a Bradford családban is történt.

Végül akkor világosodott meg, amikor elég magasra jutott a BBT vállalati ranglétráján, és rájött, hogy az apja nemcsak szar apa, de pocsék üzletember is. Akkor pedig elkövette azt a hibát, hogy szembeszállt William Baldwine-nal.

Két hónappal később, amikor Edward Dél-Amerikába ment egy rutin üzleti tárgyalásra, elrabolták. Az apja nem volt hajlandó kifizetni érte a váltságdíjat, aminek eredményeképpen történtek vele bizonyos dolgok. Részben azért, mert fogvatartóit frusztrálta a dolog, részben pedig, mert unatkoztak.

De főleg azért, mert Edward apja azt mondta nekik, hogy végezzenek a fiúval.

Edward ekkor döntötte el, hogy William valójában gonosz ember, aki egész életében rossz dolgokat tett, amivel rengeteg embernek okozott fájdalmat.

Szerencséjére egy váratlan megmentő jelent meg a dzsungelben, ahonnan először egy amerikai katonai támaszpontra vitték repülővel, majd végül onnan hozták haza amerikai földre, és aztán úgy tették le Charlemontban, mint valami megrongálódott csomagot, amit szállítás közben ide-oda dobáltak, és visszatartottak a vámon.

Miközben feltörő emlékei arról, hogyan tanult meg újra járni, lépcsőn felmenni, enni és tisztálkodni, kis híján az őrületbe kergették, rá kellett jönnie, mennyire hiányzik neki az alkohol.

Egy ilyen éjszakán, mint ez a mai, amikor nem tudott aludni, és egyedül pusztító gondolatai voltak a társai, ölni tudott volna egy kis filmszakadásért.

A gyógyulás kezdeti intenzív, gyógyszeres szakasza után az égetett szesz tartotta életben, míg az opiátokról leszoktatták. Később aztán, ahogy teltek a nappalok és az éjszakák, a szesz által megbízhatóan nyújtott zsibbadás és megkönnyebbülés, meg az a kellemes kis andalgás jelentették az egyetlen menedéket teste és elméje számára. Bár épp ideje volt már felhagyni ezzel a májzsugort okozó szabadidős elfoglaltsággal.

Amint világossá vált számára, hogy börtönbe kerül, tudta, hogy kénytelen lesz detoxikálódni. Az első hetvenkét óra maga volt a pokol. Ami azt illeti, még most is voltak nehézségei, de nem csak azért, mert lelkileg nem volt mibe kapaszkodnia. Még annál is gyengébbnek érezte a testét, mint korábban, és bár a kéz- és lábremegése javulófélben volt, a reszketés továbbra is rossz hatással volt finomabb mozdulataira és az egyensúlyérzékére.

Miközben lepillantott bő szárú, börtönnarancssárga nadrágjára, eszébe jutott a régi élete, régi teste, korábbi elméje. Milyen teljes ember volt akkoriban. Arra készült, hogy az apja nyugdíjba vonulása után átvegye a Bradford Bourbon Társaságot, hogy stratégiai üzleti döntéseket hozzon, és szabad idejében fallabdával meg tenisszel lazítson.

Ahogy annak a srácnak a kartondobozban, az ő fejében sem fordult meg még álmában sem, hogy másféle élet vár rá. Másféle létezés. Egy közeledő változás, ami teljesen más tudatállapotba sodorja.

De a kartondobozos sráccal ellentétben az ő élete rosszabbra fordult, legalábbis szinte minden objektív mérce szerint. És ez még azelőtt történt, hogy azt tette, ami idejuttatta, egy vécécsésze szomszédságába, ami semmi többet nem ígér egy hideg szegélynél, amire rá lehet ülni.

Az egészben viszont az volt a jó hír, hogy most már minden szerette jól lesz. Lane, a fiatalabb öccse átvette a BBT-t, és megfelelően fogja működtetni a bourbonbizniszt. Az anyjuk, Kicsi V. E., aki koránál fogva és a gyógyszerek hatására kissé zavarodott, boldog tudatlanságban fogja leélni élete hátralévő napjait talán Easterlyben vagy máshol, és fogalma sem lesz a család társadalmi státuszában beállt változásról. Gin, a húga egy dúsgazdag férfihoz ment feleségül, akit kedvére manipulál. És az idősebb öccse, Max? Nos, a család fekete báránya az marad, aki mindig is volt; egy sodródó ember, aki örül, hogy Charlemonttól távol élhet, egy szellem, aki egy olyan örökséget kísért, amit sem nem tart semmire, sem nem áll szándékában fenntartani.

És ami őt illeti? Talán átviszik majd ebből a vidéki kis börtönből egy rendes fegyházba, ahol lehetősége lesz mozogni, ami jót fog neki tenni. Esetleg szerez még egy diplomát. Feleleveníti az angol irodalom iránti szeretetét. Vagy megtanulja, hogyan kell rendszámtáblákat készíteni.

Nem olyan élet volt ez, ami várakozással tölti el az embert, de már hozzászokott a reménytelenséghez.

De ami még ennél is fontosabb, olykor az ember egyetlen vigasza az, hogy a helyes dolgot cselekedte. Bármennyire is nagy áldozatot hozott, békére lelhet a gondolatban, hogy a szerettei végre megszabadultak egy rémálomtól.

Amilyen az apja volt.

Ami azt illeti, Edward úgy döntött, hogy a tény, miszerint senki sem gyászolta meg William Baldwine-t, elég felmentés a gyilkosság vádja alól. Milyen kár, hogy ez jogilag nem számít indoknak…

Súlyos és határozott léptek hallatszottak. Egy pillanatra eltűnt a jelen, Edward elméjében pedig, mint egy mocsárból kiemelkedő szörnyeteg, újra felrémlett a múlt. Hirtelen nem volt számára világos, hogy a dzsungelben van-e megint egy durva kötéllel megkötözve, várva, hogy egy újabb verés áldozata legyen… vagy szülővárosának büntetés-végrehajtási intézetében…

Az ajtó hangos csattanása az egekbe emelte vérnyomását. A szíve hevesen zakatolt, karján és arcán izzadság csorgott. Rémülettől dermedt ujjakkal markolt a matracba, meggyötört teste pedig olyan erősen rázkódott, hogy a fogai is összekoccantak.

Amikor meglátta az ajtóban a seriffhelyettest, még zavarodottabb lett.

– Ramsey? – kérdezte Edward elhaló hangon.

A zöld-arany seriffegyenruhát viselő afroamerikai férfi jól megtermett ember volt, széles vállai betöltötték az egész ajtónyílást, a lábait pedig olyan szilárdan vetette meg a bejáratban, mintha valaki odaszögezte volna a padlóhoz. Kopaszra borotvált fejével és ellentmondást nem tűrő erős állkapcsával Mitchell Ramsey maga volt a természet seriffjelvénnyel ellátott, mindent elsöprő ereje… A mostani volt a második alkalom, hogy Edwardért jött éjszaka.

Ami azt illeti, Edward csakis neki köszönhette az életét, miután elment érte a dzsungelbe. A korábban az elitalakulatnál szolgáló Ramsey birtokában volt mind a túléléshez szükséges képességeknek, mind azoknak a kapcsolatoknak az egyenlítő környékén, melyek segítették végrehajtani küldetését – ő volt az is, aki rendszeresen „elintézte” az ügyeket Charlemont gazdag családjain belül, szóval a mentőakció határozottan az ő asztala volt.

Ha valakinek testőrre, behajtóra, magánnyomozóra, esetleg olyan emberre volt szüksége, akinek kapcsolatai vannak a bűnüldöző szervekkel, akkor őt hívták először. Diszkrét volt, rendíthetetlen és jól képzett gyilkos, emellett, ahogy mondani szokás, nem könnyen szállt inába a bátorsága.

– Látogatód van, haver – szólalt meg erős déli akcentussal.

Eltartott egy darabig, míg Edward felfogta, amit mondtak neki. Félelemtől zavarodott elméje alig tudta kibogozni a szavak jelentését.

– Gyerünk! – intett Ramsey kifelé. – Mennünk kell.

Edward pislogott, úgy érezte, az érzelmei szétfeszítik a mellkasát, és a könnycsatornáin keresztül végigömlenek az arcán. De most nem engedhette meg magának, hogy úrrá legyen rajta a poszttraumatikus stressz. Ez most itt a jelen. Nem jön senki, hogy egy ütővel eltörje a lábait. Nem hadonásznak késekkel, amik aztán belemélyednek a bőrébe. És senki sem üti addig a gyomrát, míg vért nem hány, és végig nem folyik vére a karján, a feje pedig élettelenül lóg a gerince tetején.

Ramsey odalépett hozzá, és felé nyújtotta mancsszerű tenyerét.

– Segítek.

Edward felnézett a már ismerős sötét szempárba, és pontosan azt mondta, amit két évvel korábban:

– Nem hiszem, hogy fel tudok állni.

Úgy tűnt, hirtelen Ramsey-nek is eszébe jutott mindaz, amit Dél-Amerikában átéltek. Egy pillanatra lehunyta a szemét, és mély lélegzetet vett. Úgy látszott, neki is össze kell szednie magát.

Nyilván az elitalakulat korábbi tagjainak is akadnak olyan emlékei, amiket nem szívesen idéznek fel.

– Tartalak. Menjünk!

Ramsey felsegítette Edwardot a priccsről, és kivárta, míg kiegyenesíti a lábait. Az ülve töltött hosszú órák kővé merevítették eldeformálódott és rosszul begyógyult izmait. Amikor végre indulásra készen állt, megalázónak érezte a bicegését, különösen a seriffhelyettes elképesztő testi ereje mellett. De ahogy kisántikált cellájából a gyalogjáróra, legalább tisztán látott végre, a trauma mocsarából újra előbukkant a valóság.

Ahogy lépteik alatt döngött a fémrácsos lépcső, Edward lenézett a korlát fölött a társalgóra. Minden tiszta volt, de a fémasztalok és -padok megviseltnek tűntek, a narancsszínű festék megkopott ott, ahol a rabok kártyáztak, és ahova gyakran leültek. Sehol nem hagytak szemetet, egy magazint vagy egy könyvet, nem volt sehol hátrahagyott ruhadarab, eldobott csokipapír vagy üres üdítősdoboz. Persze megfelelő körülmények között bármilyen tárgy szolgálhat fegyverként, és senki sem bízhat abban, hogy a többiek bármit is tiszteletben tartanak.

Edward már félúton járt lefelé a lépcsőn, amikor megtorpant, és végre észhez tért.

– Senkit sem akarok látni.

Ramsey gyengéden oldalba bökte, és a fejét rázta.

– Dehogynem akarsz.

– Nem, én…

– Ez nem választás kérdése, Edward.

Edward elfordította a tekintetét, hirtelen mindent megértett.

– Ne higgy nekik! Csak felfújják a dolgot.

– Na, menjünk csak tovább, haver.

– Már találkoztam a pszichiáterrel délután. Mondtam neki, hogy semmi ok az aggodalomra.

– Csak mondom, hogy nem te döntesz arról, milyen elmeállapotban vagy.

– Azt azért csak tudom, hogy önveszélyes vagyok-e vagy sem.

– Igen? – Ramsey Edward szemébe nézett. – Egy kést találtak nálad.

– Már mondtam nekik. Az étkezőben találtam, és oda akartam adni…

Ramsey megragadta Edward karját, magához húzta, és felrángatta csuklóján a rabruha ujját.

– Használtad. És ez itt a probléma.

Edward vissza akarta rántani a karját, de a seriffhelyettes hallani sem akart erről addig, míg meg nem nyugodott, és nem rángatta a karját tovább. Az éles neonfényben a csuklóján ejtett friss sebhely olyan élesen kiáltott, mint egy sikoly.

– Tegyél meg egy szívességet mindkettőnknek, haver, és gyere most velem.

Ramsey Edward könyökére csúsztatta a kezét, és olyan határozottan fogta, hogy világos volt, készen áll akár a hátára is venni a férfit, ha a helyzet úgy kívánja.

– Nem vagyok önveszélyes – motyogta Edward, miközben újra megragadta a lépcsőkorlátot, és folytatta útját, ügyetlenül csoszogva lefelé a kincstári papucsban. – És akárki is az, nem akarom látni…

Odakint az Easterly birtok teraszán Lane azonnal leengedte pisztolyát. Az élénkvörös lézerfény már nem a férfi mellkasára szegeződött, sőt a ravasz elengedése után teljesen el is tűnt.

– Le is lőhettem volna. Mi a fene ütött magába?

Gary McAdams, a főkertész levette sapkáját, és két, munkában megkérgesedett kezébe fogta.

– Sajnálom, Mr. Lane.

A férfi ráncos, naptól cserzett arcán az árkok olyan mélyek voltak a holdfényben, mint a keréknyomok a sárban, és ahogy lesimította a haját, minden egyes mozdulatából csak úgy sütött a bocsánatkérés.

– Nem akartam vón zavarni senkinek se az álmát.

Lane hátra akarta dugni a fegyvert az övébe… csak ekkor jött rá, hogy csupán egy bokszeralsót visel.

– Dehogy. Bárhová mehet a birtokon. Csak nem akarom kilyukasztani a bőrét.

– A medence szűrőrendszere a szivattyúházban állandóan zárlatos. Megrendeltem az alkatrészt, de aztán eszembe jutott, hogy nem kapcsoltam ki azt az istenverte szivattyút. Bejöttem a hátsó kapun, aztán lekapcsoltam. Amikor meg kijöttem, észrevettem azt. – A férfi a ház hátsó része felé mutatott. – A középső gázlámpa kialudt. Attól féltem, talán szivárog a gáz. Épp el akartam zárni a gázcsapot.

A régi stílusú rézlámpák sorát valóban megszakította egy fekete lyuk, amitől egy fogsorra hasonlítottak, amiből hiányzik az egyik metszőfog.

Lane behunyta a szemét, és megrázta a fejét.

– Túl jó hozzánk.

Gary morgott valamit, aztán sietősen felment a kőlépcsőn, és visszatette sapkáját a fejére.

– Egy ilyen ház meg birtok olyan, mint egy öreg hölgy. Valami baja mindig van. Oda köll rá figyelni.

Ha egyáltalán megtarthatjuk ezt a helyet, gondolta Lane, és követte a férfit.

Easterly történelmében először a birtokon és a házon jelzálog volt. Szerencsére a család egyik barátjánál és nem egy banknál… bár Sutton Smythe biztosan kérni fogja a pénzét és a kamatokat is. És mi lesz a javításokkal? Garynek igaza volt. Valami mindig javításra szorul. És mi lesz, ha az a „valami” a tető lesz? Vagy az elektromos hálózat? Vagy a több mint kétszáz éves alapozás?

Még sok időnek kell eltelnie ahhoz, hogy az ilyesféle dolgokra is pénzt szánhassanak: nemcsak az anyja magánvagyonát használták fel, de a Bradford Bourbon Társaság is több mint százmilliós deficittel küzd még azt követően is, hogy Lane kifizette azt az ötvenmilliót, amit az apja vett fel a Prospect Trusttól.

Több mint százmillió dollár. Plusz az anyja pénzügyi alapja.

Megrendítő hiány volt ez, és csupán annak volt köszönhető, hogy az apja a könyvelésen kívül finanszírozott egy rakás olyan üzleti vállalkozást, melyekben két dolog volt közös: egy, mind William Baldwine nevén voltak; kettő, nemcsak rosszul teljesítettek, de kivétel nélkül kudarcba fulladtak… Már amelyik egyáltalán létezett.

Lane még mindig azon igyekezett, hogy a végére járjon ezeknek a dolgoknak.

Ha már itt volt, úgy döntött, figyel egy kicsit; Gary pedig felmászott a létrára, elővette a csavarhúzót az overallja hátsó zsebéből, és a lámpatest tövénél kezdett tevékenykedni.

– Nincs szüksége egy kis fényre? – kérdezte Lane.

– Elég világos van idekint.

– Maga biztos sok sárgarépát eszik – jegyezte meg Lane, miközben a ház oldalának dőlve dörgölte az arcát. – Olyan sötét van itt, mint egy cethal gyomrában.

– Boldogulok.

Amikor Gary leemelte a nehéz üveg-réz búrát a lámpatestről, Lane felegyenesedett.

– Akarja, hogy megfogjam?

– Ne, csak leejtené.

Lane nem tudta megállni a nevetést.

– Ennyire látszik, hogy alkalmatlan vagyok rá?

– Maga máshoz ért.

– Legyen igaza!

Lane egy káromkodás kíséretében a virágágyásokon túl álló hatalmas, sötét irodaépületre vetette pillantását. Az eredetileg istállóként működő épületet még akkor alakíttatták át, amikor a pénz nem volt akadály, és ennek eredményeképpen az építkezés olyan tökéletesen sikerült, hogy nehéz volt megmondani, hol ér véget a régi, és hol kezdődik a modern. A palatető alatt? Vagy az egymás után sorakozó üvegezett ajtók mögött, melyeket mind egyedileg gyártottak le, hogy illeszkedjenek az udvarház eredeti nyílászáróihoz? Volt ott elég iroda az igazgató és a többi vezető számára, meg az asszisztenseiknek is, egy teljesen felszerelt konyha csakúgy, mint egy ebédlő és konferenciatermek.

A cég irányítása valójában a városban zajlott, de az elmúlt három évben minden fontos döntést a kert túloldalán hoztak.

William szerint az új irodaépületre azért volt szükség, hogy ápolni tudja a feleségét, aki ágyhoz kötött beteg volt. Igazság szerint azonban, bár erre csak az elmúlt két hétben derült fény, minderre azért volt szüksége, hogy nyugodtan tudjon sikkasztani. Ez a mindentől elzárt iroda a limitált személyzetével és szigorú biztonsági intézkedéseivel megteremtette számára azt az elzártságot, ami a hűtlen kezelés titokban tartásához kellett.

Tökéletes trükk volt ez, amivel el tudta kerülni a kíváncsiskodó tekinteteket. Ahogy tökéletes terv volt az is, legalábbis rövid távon, hogy a BBT pénzeszközeit saját neve és felügyelete alá vonja.

Kár, hogy ez a szarházi rettenetes üzletember volt: elhagyott bányák Dél-Afrikában, rosszul működő szállodák Nyugaton, csődbe ment kommunikációs és számítástechnikai vállalkozások. Bármilyen befektetési lehetőségről volt is szó, William pénzén mintha átok ült volna, Lane pedig még mindig azon dolgozott, hogy világosan lássa, pontosan hány bukott vállalkozást is hozott össze az apja…

– Hogy van Miss Aurora? – érdeklődött Gary, miközben belenyúlt a lámpa közepébe az ujjaival, aztán meg a csavarhúzóval. – Jobban van valamivel?

Na igen, egy újabb dolog, amire nem szívesen gondolt.

– Nem, attól tartok, nincs jobban.

– Meg fog halni?

Bárki is tette fel neki ezt a kérdést az elmúlt napokban, mindig optimistán válaszolt. Idekint a sötétben azonban Garynek azt válaszolta, amit igaznak gondolt.

– Igen, azt hiszem.

A főkertész megköszörülte a torkát. Kétszer.

– Jó asszony.

– Megmondom majd neki, hogy ezt mondta.

– Tegyen így, fiam.

– Elmehetne meglátogatni, tudja, ugye?

– Nem. Nem mehetek.

Ennyiben maradtak. De hát Gary McAdams régi vágású fickó volt, az ő idejében az emberek nem beszéltek arról, ami bántotta őket. Ő és Miss Aurora tizenéves koruktól fogva a Bradford családnak dolgoztak, egyikük sem házasodott meg, és gyerekük sem született. A birtok volt az otthonuk, a birtokon és a házban élő személyzet és a család pedig a közösség, amiben éltek.

Nem mintha bármi ilyesmiről valaha is szót ejtett volna.

Ennek ellenére a férfi bánata éppolyan egyértelmű volt, mint visszafogottsága, és Lane nem először ismerte fel, és adózott tisztelettel a szófukarságában rejlő méltóságnak.

– Nagyon örülök, hogy velünk marad – hallotta a saját hangját. Bár amilyen optimista volt a jövőt illetően, ennyi erővel akár Miss Aurora temetési előkészületeiről is beszélhetett volna. – Továbbra is fizetni fogom a bérét…

– Azt hiszem, eltömődött a szelep. Talán visszajövök inkább reggel, és megjavítom. De legalább nem szivárog a gáz, úgyhogy nem tűzveszélyes.

Miközben Gary óvatosan visszatette a lámpabúrát a helyére, Lane úgy érezte, mintha gombóc lenne a torkában. Oly sok éven át volt az az érzése, mintha a birtok varázslatos módon saját magától működne. Épp ezért nem is aggódott soha azon, mennyibe kerül a kert rendben tartása, ahogy amiatt sem fájt a feje, mekkora a partikra vásárolt étel és ital költsége, vagy mennyibe kerül az autók, régiségek és egyéb vagyontárgyak biztosítása, hogy mennyit kell fizetni a fűtésért, a villanyért vagy a vízért. Úgy csavarogta végig az életét, hogy a gazdagság arany napfényének felszínén lebegett, míg alatta az emberek erejüket megfeszítve, éhbérért gürcöltek, csak hogy biztosítsák neki az életszínvonalat, amiben örömét lelte.

A gondolattól, hogy Gary McAdamsnek még csak meg sem fordult a fejében, kap-e fizetési papírt minden héten, Lane majdnem elsüllyedt szégyenében.

– Rendben, akkor ezzel meg is volnánk.

Az idős férfi hátralépett, és becsúsztatta csavarhúzóját abba a zsebébe, ahonnan korábban kivette.

– Maga, ööö… – Lane megragadta a saját vállát, és megdörzsölte. – Mindig van magánál egy ilyen?

– Egy ilyen mi? Csillagcsavarhúzó?

– Ja.

– Mér ne vóna?

Hát ennyit erről.

– Világos.

Lane a szeme sarkából hirtelen mozgásra lett figyelmes.

– Várjon csak, mi volt az?

– Semmi – mondta Gary. – Mér, mit látott?

– Volt ott valami fehér. – A lézerfénnyel a folyó felőli terasz irányába mutatott. Régen azon a teraszon szolgálták fel naplementekor a koktélokat. – Volt ott… Esküdni mernék rá, hogy láttam ott valakit fehér ruhában…

A hangja elhalkult, tisztában volt vele, milyen őrültségnek hangzik, amit mond.

– Azt hiszi, hogy szellemet vagy micsodát látott? – kérdezte Gary.

Úgy tűnt, a főkertészt nem zaklatta fel különösebben a dolog. Ami azt illeti, felőle akár egy autót is a lábára ejthettek volna, ő csak elővette volna a csavarhúzóját, aztán szépen, egymás után leszerelte volna a darabjait magáról.

Lane odasétált a házhoz, és benézett a sarkon túlra. Semmi nem volt a teraszon, aminek nem kellett volna ott lennie, ennek ellenére elsétált egészen a széléig, és lenézett a hegyoldalon. Nem semmi kilátás tárult elé. A távolban a Charlemont pénzügyi központja felé tartó Ohio folyó kanyargott. A sötét látóhatáron elszórtan látszó felhőkarcolók pislákoló fényei a pezsgőspoharakban felfelé emelkedő buborékokat juttatták eszébe, a távolban összetalálkozó autópályákon haladó gyér autó- és kamionforgalom pedig arról árulkodott, hogy a Közép-Nyugaton élő emberek korán fekszenek.

Miközben kihajolt a mellvéden, végignézett a hatalmas sziklán lefelé kígyózó régi lépcsősoron. Easterly a város legmagasabb hegyének tetejére épült, a ház pedig olyan hatalmas alapterületű volt, hogy a telket fel kellett tölteni földdel, majd cementtel és kővel támasztani alá. Amikor kibújtak a levelek, mint most májusban is, fel sem tűnt az embernek, milyen bizonytalanul áll a ház a magas talapzaton, hiszen a dús lombú ágak eltakarták az igazságot. Télen azonban, amikor hideg volt, a fák pedig kopaszon álltak, a veszélyes meredély olyan nyilvánvalóvá vált, hogy kevés ember volt, aki nem szédült bele a látványba.

Senki sem szaladt lefelé a lépcsőn. És senki sem juthatott volna át a lépcső alján lévő, lakattal lezárt kapun.

Miközben visszafordult az udvarház felé, Lane már-már attól félt, látomások gyötrik. Szívesebben vette volna, ha az egyik őse tér vissza kísérteni korábbi otthonába, mint hogy az őrület kezdjen elhatalmasodni rajta.

És édes istenem, ha ilyen dolgok járnak a fejében, tényleg cudar a helyzet.

– Köszönöm, Gary – mondta, amikor visszaért a főkertészhez.

– Má’ mér’? Csak a dógomat csinálom. – A férfi levette a sapkáját, aztán visszatette a fejére, pontosan ugyanoda, ahol előtte volt. – Menjen, pihenjen egy kicsit. Fáradtnak tűnik.

– Jó ötlet. Nagyon jó ötlet.

Nem mintha abban bízott volna, hogy el tud aludni.

– És egyet ne felejtsen el.

– Mi volna az?

– Isten nem rak ránk több terhet, mint amit elbírunk. Nem azt mondom, hogy könnyű lesz, de garantálom, hogy az Úr jobban ismeri önt, mint ön saját magát.

– Remélem, hogy így van.

Az udvarház mindenese megvonta a vállát, és elfordult.

– Az nem számít, hogy mit remél. Ez az igazság. Majd meglátja.

Három

A kihallgatóhelyiség, ahová Edwardot bevezették, ugyanaz volt, ahol aznap korábban már járt, és a kirendelt védőjével találkozott, majd el is bocsátotta. Ahogy a többi helyiségben és a cellájában, a rozsdamentes acélból készült bútor, mely itt egy asztalból és négy székből állt, a padlóhoz volt rögzítve, mozdíthatatlanul, hidegen.

Az ajtóval szemközti széket választotta, és ahogy megtört testtel leült, felnyögött, nem zavartatta magát. Ez volt az egyik jó dolog Ramsey-vel kapcsolatban. Mitch látta már ennél rosszabb állapotban is, úgyhogy nem kellett rejtegetnie előle semmit.

– Megmondod, ki az? – Imádkozott, hogy ne Lane legyen. Az öccsével szeretett volna most a legkevésbé találkozni, még akkor is, ha kedvelte. – Vagy ki kell találnom?

– Itt várj.

– Talán készülök valahova?

A seriff kiment, az ajtó pedig nagy csattanással becsukódott. Edward magára maradt, lazán összekulcsolt kezét az asztallapra támasztotta. Itt erősebben működött a légkondicionáló; a hideg, mint a hó, csendesen és fagyosan hullott a fejére a fenti szellőzőből. A hidegsége ellenére itt sem volt frissebb a levegő. Itt is börtönszag terjengett: a fém, a fertőtlenítő és a testszag sajátos keveréke.

Hadd ne Lane legyen az!, gondolta.

Az öccse volt az Achilles-sarka, attól tartott, mindent elront. Amikor még gyerekek voltak, mindig Edward irányított – kivéve persze, amikor Maxwell bekattant, mert akkor senki sem irányította a dolgokat. De mindig is Edward képviselte az észszerűséget és a hatalmat, a tisztelet ezen hagyományából következően pedig elfogadtatta Lane-nel, hogy az apjuk haláláért csakis ő a felelős, senki más.

Azzal együtt, hogy most neki kell gondoskodnia mindenkiről.

Végül is az anyjuk nincs olyan állapotban, hogy bármivel is törődjön, ami egy kicsivel is több stresszt jelent annál, mint hogy kifésüli a haját, és megcsinálja a frizuráját, hogy aztán a feje újra a selyemhuzatú párnájára tudjon hanyatlani. Gin számára pedig épp elég megterhelő, hogy a magángépekről át kell szoknia az utasszállítók üzleti osztályára. És Max? Kizárt dolog. Ez a csavargó inkább lelép a városból egy idegen kisteherautó platóján, mintsem megemberelje magát, és meghozza az előttük álló nehéz döntéseket.

De ha nem Lane jött érte látogatóba, akkor vajon ki? Nem a pszichiáter, akit korábban kiakasztott a klinikán. Nem is egy pap, hogy feladja az utolsó kenetet, mert bár halálosan rosszul érezte magát, egyelőre nem haldoklott. Nyilván nem is valaki a Red & Black Istállóból, hiszen Moe Brown csukott szemmel is elvezeti a helyet.

Akkor ki…

Elméjének eldugott sarkából egy magas, barna hajú, klasszikusan szép arcú és az európai királyi családok eleganciájával megáldott nő képe tűnt fel, és töltötte be gondolatait.

Sutton… gondolta. Idejönne, hogy találkozzon vele?

Sutton Smythe egyszerre volt Edward méltó párja, és amikor még a Bradford Bourbon Társaságnál dolgozott, egyben a Sutton Lepárló Vállalat örököseként a legnagyobb üzleti versenytársa. Nemcsak hogy együtt nőttek fel Charlemontban, de miután visszatértek, hogy a családi vállalkozásaikban dolgozzanak, gyakran találkoztak jótékonysági gálákon, privát partikon és különböző bizottsági üléseken. Hivatalosan soha nem voltak együtt, nem randiztak, az életüket semmilyen módon nem kötötték össze. Mégis, éveken át érezhető volt köztük valamiféle vonzalom, és nem is olyan régen kétszer is szeretkeztek.

Mintha egy Shakespeare-darab szereplői lettek volna. A csillagzatuk összekapcsolta őket, mint két szeretőt, mégis más sors jutott kettőjüknek.

De Edward szerette a nőt. Úgy, ahogy tőle tellett.

Épp mielőtt vallomást tett a rendőrségen, megmondta Suttonnek, hogy nem áll közös jövő előttük. Gyűlölte, hogy így meg kellett bántania őt, de addigra már nyilván látta a hírekben, hogy őrizetbe vették… talán azért jött, hogy elküldje a fenébe. Végeredményben Sutton az a fajta nő, aki tisztában akar lenni a miértekkel, a holokkal meg a hogyanokkal, és pontosan tudta, hogy Ramsey be tudja juttatni őt a látogatási idő után, így elkerülheti, hogy a hírekre éhes média tudomást szerezzen jöveteléről.

Az ajtó felől érkező hangra Edward szíve egy másodperc tört részéig olyan hevesen dobogott, hogy beleszédült.

Hirtelen mozdulattal a csuklójára tette a kezét, bár nem volt feltűrve a ruhaujja… mire a nehéz ajtó kitárult. Amikor Ramsey belépett rajta, képtelenség volt hatalmas válla és mellkasa mögé látni, Edward pedig a tenyerére támaszkodva próbált az asztaltól felállni…

– Jaj, ne – motyogta, ahogy visszahuppant a székre.

Ramsey oldalra lépett, és intett a mögötte jövőnek… Amikor a fiatal nő engedelmesen követte az utasítást, olyan volt, mint mikor egy póni sétál el egy igásló mellett. Shelby Landis alig volt százötven centi magas, és smink nélkül, hátrafogott szőke hajával alig tűnt elég idősnek ahhoz, hogy autót vezessen.

– Magatokra hagylak benneteket – morogta Ramsey, miközben rájuk zárta az ajtót.

– Kérlek, ne! – kiáltott fel Edward.

– Kikapcsoltam a kamerát.

– Vissza akarok menni a cellámba – szólt Edward, miközben becsukódott és rájuk záródott az ajtó.

Shelby belépett a helyiségbe. Fejét lehajtotta, a szemét lesütötte, és karba font kézzel állt. A pólója és a farmerja tiszta volt, de majdnem egyidős vele. Az egyetlen drága dolog, amit viselt, az acélbetétes bőr lovaglócsizmája volt. Egyébként úgy festett, mintha valami leárazáson szerezte volna be a ruhatárát. De ha az ember az életét telivérek gondozásával, különösen csődörökével tölti, akkor megtanulja, hogy minden, amit visel, alapos mosást igényel majd, és hogy a patkók miatt a lába sebezhető ponttá válik.

– Mi van? – Edward megpróbált hátradőlni a széken, de az átkozott bútor pont annyira volt hajlékony és kényelmes, mint egy cementtömb. – Nos?

Shelby hangja, ellentétben munkában edzett testével, gyengéd volt.

– Csak meg akartam nézni, hogy jól vagy-e.

– Jól vagyok. Itt minden nap karácsony. Nos, ha nem bánod, akkor én…

– Neb megvágta az arcát tegnap. Abban a nagy viharban. Nem tudtam elég gyorsan rátenni a szemellenzőt.

A hirtelen beálló csendben Edward visszagondolt nagyjából egy héttel azelőttre, amikor Shelby feltűnt a Red & Black gondnokházának, Edward akkori lakhelyének küszöbén. Nem volt semmije, csak egy régi kisteherautója és az apjától ráhagyott útmutatás, hogy keressen magának munkát Edward Baldwine-nál. A teherautó nem volt nagy szám, négy kerékből meg egy rozsdás kaszniból állt. Az utóbbi pedig egy adósság volt, melynek Edward eleget kellett, hogy tegyen: mindent, amit a lovakról tudott, a lány makacs, briliáns és alkoholista apjától tanult. És ismerjük el… minden, amit Shelby a makacs, alkoholista férfiakkal kapcsolatban megtanult, valóban jól jött Edwardot illetően.

– A csődöröm egy idióta – motyogta a férfi. Persze nemkülönben a gazdája. – Kihívtátok Moe-val az állatorvost?

– Tizenöt öltéssel varrta össze. Kipárnázom a bokszát. Az egészet. Mindig ilyen volt?

– Egy forrófejű ló, aki hol arrogáns, hol pánikba esik? Különösen olyan helyzetekben, amikor megsérülhet? Igen, és ez az évek múlásával csak rosszabb lett.

Ha már itt tartunk, talán ő és a csődöre kaphatnának szomszédos cellákat. Neki jól jönne a társaság, az állandó tavaszi zivatarokat pedig kevésbé hallani a börtönépület betonfalai között.

– Az új csikók jól vannak – motyogta Shelby. – Kedvelik a legelőket. Moe és én felváltva, egymás után engedjük ki őket.

Edward az istállómesterére gondolt. Nagyszerű fickó, igazi, jóravaló kentuckyi lovász.

– Hogy van Moe?

– Jól.

– És a fia?

– Jól.

Amikor a lány arca elpirult, Edward igazán boldog volt, hogy a srác felé terelte a lányt maga helyett. Csak azért, mert tud egy problémát kezelni, még nem kell azt gondolnia, hogy le is kell feküdnie vele, Shelby pedig egy rövid ideig majdnem belézúgott, de kétség sem férhet hozzá, hogy csak, mert a vele együtt járó káosz olyan ismerős volt neki.

Cserébe viszont Edward is majdnem belezúgott a lányba, mert hát a szenvedés gyűlöli a magányt.

Amikor mindketten elhallgattak, Edward egy pillanatra kísértésbe esett, hogy kivárja, míg a lány elmondja, miért jött el hozzá valójában. És bár kétségtelen, hogy semmi dolga nem volt, ideje viszont, mint a tenger, továbbra sem tudta elviselni, ha valami nem megy elég hatékonyan.

– Nem azért autóztál ennyit az éjszaka közepén, hogy a farmról beszélgessünk. Miért nem bököd ki inkább, hogy mit akarsz?

Shelby a plafonra emelte a tekintetét, és a tény, hogy úgy festett, mint aki imádkozik, nem töltötte el Edwardot túl nagy várakozással. Talán pénzről lehet szó. A tenyészistállót az ükapja alapította, Edward pedig soha nem gondolta, hogy ott ér majd véget a karrierje, nemcsak a ranglétrán csúszik lejjebb, de egyenesen ebbe a mélységbe zuhan a Bradford Bourbon Társaság igazgatói posztjáról. Mégis, ami az elődeinek pusztán elegáns hobbi volt, számára magát a megváltást jelentette… és nem gondolta, hogy a vállalkozás pénzügyeivel bármi probléma lehet.

– Várj csak – mondta –, ha a készpénzkészlet miatt jöttél, épp most kezdtünk nyereséget termelni. És volt elég pénz a működési költségek fedezésére.

– Tessék?

– A készpénz. A folyószámlán. Legalább ötvenezret hagytam rajta. Nincs adósságunk. És az egyéves csikók eladásából…

– Miről beszélsz?

Ahogy zavartan egymásra néztek, Edward elkáromkodta magát.

– Akkor nem azért jöttél, mert nincs pénz a bankszámlán.

– Nem.

Ez megkönnyebbüléssel kellett volna, hogy eltöltse. De nem így történt.

Shelby megköszörülte a torkát. Aztán mereven a szemébe nézett.

– Azt akarom tudni, hogy miért hazudtál a rendőrségnek.

Lane visszamehetett volna az emeletre, de nem akarta megzavarni Lizzie-t, viszont nem is volt nyugovása. Az agya egy aprócska kunyhó volt a tornádó közepén, a gondolatai pedig ezer darabra törtek, a benne kavargó érzelmek miatt összevissza hánykolódtak… És bármennyire is szeretett ágyba bújni a szerelmével, a gondolat, hogy ott fekszik mellette a sötétben, a teste dermedt nyugalomban, miközben a koponyáján belül ötös erősségű vihar tombol, maga a pokol volt számára.

Végül a konyhában kötött ki.

Besétált a félhomályos helyiségbe, de nem vette a fáradságot, hogy felkapcsolja a villanyt. Egy csomó háttérfény szűrődött be a hátsó udvarról, és a rozsdamentes acél konyhapultok meg a professzionális berendezések, melyek egy étteremnek is becsületére váltak volna, visszaverték a derengést. Ettől úgy tűnt, mintha az alkonyat itt pihent volna meg, míg másnap este újra szolgálatba nem kell állnia.

A tekepálya-méretű helyiséget két részre osztották. Az egyikben az estélyekre főztek, amikor egy tucat séf porciózta ki az előételek százait, amiket aztán ugyanolyan tányéron valami különleges, ágas-bogas szószos finomság követett, végül egy kisebb hadseregre való, kis tálkákban felszolgált vanília-csokoládé sodó következett. A helyiség másik felében Miss Aurora főzött a családra; itt csinálta a reggelit a vendégek számára, itt készítette el az ebédet, és itt főzte a vacsorát kettő, hat vagy éppen tizenkét személyre.

Milyen sokan ettek itt, gondolta Lane. Talán még egy konferenciaszálló is kisebb forgalmat bonyolít le, mint amilyen itt volt, különösen akkoriban, amikor a szülei házassága még működőképes volt: gyerekkorában minden csütörtökön koktélpartit adtak, péntekenként huszonnégy fős, ünnepélyes vacsorát, a szombatokat pedig fenntartották a három-négyszáz fős gálaestélyeknek, melyeket jótékonysági vagy társadalmi célból, esetleg politikusok támogatásának érdekében tartottak. Aztán ott voltak az ünnepek. És a derbi.

A fenébe is, az idei villásreggelin több mint hétszáz embernek szolgálták fel a hideg mentolos puncsot, mielőtt elindultak a lóversenyre.

Mostanra azonban az ilyenféle tömegek szinte feledésbe merültek Easterlyben. Egyrészt mivel nem is engedhették meg maguknak, másrészt pedig miután az apja búcsúztatóján csupán maroknyi ember tűnt fel, nyilvánvalóvá vált, hogy a „Bradford-csőd” elűzte innen a hordákat.

Furcsa, a gazdagok mennyire bizonytalanok. A botrány számukra csak akkor jelentett jó hírt, ha valaki mással történt, és csak, ha a pletykán kívül semmi más nem ért el hozzájuk. Mintha attól tartottak volna, hogy ha a csevegésnél közelebb kerülnek hozzá, akkor ők is elkapják a fizetésképtelenség vírusát.

Lane odalépett a konyhaszigethez, és kihúzott egy széket. Miközben leült, a tizenkét gázégős tűzhelyre pillantva eszébe jutott, milyen sokszor nézte Miss Aurorát, ahogy az edényeivel és a serpenyőjével tevékenykedik. Számára a mai napig Aurora kelkáposztája és sült csirkéje maradt az étel, ami meg tudta vigasztalni, és azon gondolkodott, hogyan lesz képes a főztje nélkül élni.

Visszagondolt arra, amikor néhány héttel korábban a gépe földet ért Charlemontban. Azért jött haza, mert Miss Aurora egyik rokona felhívta, hogy tudassa vele, az ő igazi mamája haldoklik. Ez volt az egyetlen dolog, amiért hajlandó volt visszajönni ide, de fogalma sem volt róla, mi minden vár még itt rá.

Például arra sem gondolt, hogy a család könyvelőjére holtan talál, miután a nő az irodájában öngyilkosságot követett el.

Bürök, az ég szerelmére! Mintha valami római bíróságon lennénk.

Minden Rosalinda Freeland halálával kezdődött. Ez volt a rossz hírek dominósorának első darabja, ami magával rántotta az összes többit a Bradford Bourbon Társaság kasszájából hiányzó pénztől kezdve az apja adósságáig, amivel a Prospect Trustnak tartozott, az anyja magánvagyonának eltűnéséig, és Rosalinda törvénytelen fiáig, aki az ő idióta apjától fogant. Lane azóta is teljes zavarodottságban próbált a veszteségek végére jutni, újraépíteni a vállalatot, megmenteni a család házát, és valahogy belenőni abba a szerepbe, amiről mindenki, saját magát is beleértve, úgy tartotta, Edward bátyjára lett ráosztva.

Aztán megtalálták az apja Ohio folyó tetején lebegő holttestét.

Mindenki, még a rendőrség is azt feltételezte, hogy a halál oka öngyilkosság volt, különösen azután, hogy a boncolás és az orvosi feljegyzések is arról számoltak be, William Baldwine áttétes tüdőrákban szenvedett, mivel egész életében dohányzott. Az apja haldoklott, és ez a megdönthetetlen tény, az összes pénzügyi jogszabállyal együtt, amit megszegett, meg a pénzügyi alapokkal, melyeket elherdált, olyasmi volt, ami miatt bárki véget vetett volna az életének.

Ó, és akkor még azt az aprócska részletet nem is említettük, hogy a fickó teherbe ejtette Lane elhidegült feleségét.

De ez tulajdonképpen csak egy lábjegyzet volt William bűnlajstromán.

Ennek ellenére nem öngyilkosság volt a halál oka. És a férfi ujja szó szerint rámutatott az igazságra.

Az ő Lizzie-je és kertészpartnere, Greta, Easterly előtt éppen újraültették a borostyánágyást, amikor találtak egy darabot William Baldwine-ból. A gyűrűsujját, a pontosság kedvéért. A lelet miatt ellátogatott a házba Charlemont városának gyilkossági ügyosztálya, és az ezt követő nyomozás ugyan az országon kívülre, ám a családon belülre mutatott.

A gyanú a Red & Black Istállóban élő Edwardra terelődött.

Lane felnyögött, és megdörzsölte égő szemét, miközben a testvére hangját hallotta odabent a fejében:

Egyedül tettem. Megpróbálják majd elhitetni veled, hogy volt egy segítőtársam. De nem.

Tudod, mit tett velem apa. Tudod, hogy elraboltatott és megkínoztatott…

Mindenféle okból és szándékból kifolyólag William megpróbálta megölni a fiát. És ez nyilván elég indítékot szolgáltatott Edward számára.

Hagyd, hogy így történjen, Lane. Ne küzdj ellene! Tudod, milyen volt. Azt kapta, amit megérdemelt, és egy cseppet sem bánom.

Igen, a bosszú mint indíték világos volt.

Lane káromkodott egyet, aztán odahúzta magához a Charlemonti Kurír legutóbbi számát. És naná, hogy Edward képe díszelgett a címoldalon, pont a hajtás fölött, amint éppen kiszáll egy rendőrségi autóból a belvárosi fogda előtt.

A kép alatt olvasható cikk pontosan ugyanarról számolt be, amit Edward a rendőrségen mondott: a gyilkosság éjszakáján megvárta a vállalat épülete előtt, míg az apja elhagyja az irodáját. Edward szándéka az volt, hogy szembesíti a férfit a tetteivel, de William, még mielőtt vitázni kezdtek volna, összeesett. Amikor Edward számára világossá vált, hogy a férfi valamiféle stroke-ot kapott, úgy döntött, nem a mentőket hívja, hanem befejezi azt, amit az idegrendszere elkezdett.