A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Dani Atkins: Six Days, 2022

Fordította
LUKÁCS ANDREA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A legfényesebb csillag az égen, 2021

Amíg én a csillagokkal álmodtam, 2021

Amikor kiolvad a szív, 2022

A menyasszonyok ruhája, 2022

Six Days © Dani Atkins 2022

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-25-2

Dani Atkins díjnyertes regényíró. 2013-as Összetörve című debütáló regényét tizennyolc nyelvre fordították le, és amióta az Egyesült Királyságban megjelent, több mint félmillió példányban adták el. Dani Atkins több bestseller regényt is írt, ezek közül az Amikor kiolvad a szív 2018-ban elnyerte Az év romantikus regénye díjat. Dani Hertfordshire-ben él a férjével, egy sziámi macskával és egy végtelenül pipogya border collie-val.

Debbie-nek, aki először olvassa el a könyveimet

SZOMBAT

1

A hálószobaajtó még mindig nyikorgott, amikor kinyílt. Apa sosem javította meg, amit nem is bántam túlságosan. Ott állt az ajtóban egy olyan öltönyben, amit addig még nem láttam rajta.

Egy hosszú pillanatig egyikünk sem szólalt meg, aztán ő törte meg először a csendet.

– Gyönyörű vagy, Gemma! – A hangja rekedt volt és furcsán fátyolos. – Bárcsak az édesanyád is itt lenne, hogy lásson!

Megfordultam, tüll és flitteres csipkeruhám suhogott, amikor szembeálltam a férfival, akit születésemtől fogva szerettem, vagyis az ő életének a felét együtt töltöttük. Apa szinte felismerhetetlen volt ebben a sötétszürke frakkban. Előző nap vágatta le a haját, de olyan rövidre, hogy úgy nézett ki, mintha a szertartás után be akarna vonulni a hadseregbe. A szokásos őszes borosta eltűnt az arcáról, látszott, hogy remegő kezével itt-ott megvágta magát. A két apró vágás volt az egyetlen szín szokatlanul sápadt arcán.

– Ó, Apa! – kiáltottam fel. Próbáltam összeszedni az erőt, amit erre a pillanatra tettem félre. Mert mindig is tudtam, hogy ma ezek a szavak elhangoznak. Csak abban nem voltam biztos, hogy ő mondja-e ki őket, vagy én.

Kinyújtotta felém munkában megkérgesedett kezét, én pedig beletettem az enyémet, és hirtelen megint nyolcéves lettem, amikor leestem a bicikliről; vagy tizenkettő, amikor meghalt a kisnyuszim; vagy tizennégy, amikor a fiú, akibe szerelmes voltam, valaki mást hívott el az iskolai bálba. Apa mindig mellettem volt ezekben a pillanatokban, de nem egyedül. Láttam, milyen nehéz neki – most, hogy anya nincs – a vállára venni azt a hatalmas terhet, amit ebben a pillanatban az én sorsom és lényem jelentett neki.

– Úgy nézel ki, mint ő! – jegyezte meg halkan. Ezt már számtalanszor hallottam tőle korábban. Kamaszkoromban erre biztosan csak forgattam az anyáméhoz hasonlatos zöld szemem, és megfogadtam, hogy teljesen más színűre festem be a hajam, mint az a vörösesbarna, amivel a természet megáldott. De három évvel korábban elvesztettem anyát, és azóta mohón kaptam a hasonlóság minden apró momentuma után, mintha csak egy gyorsan lecsavarodó kötél lett volna előttem.

A tükör felé fordultam, belekaroltam apába, ahogy majd alig egy óra múlva végigvonulok vele a templomon. Most először tudatosult bennem igazán. Tényleg hasonlítottam arra az ezüstkeretes fényképtartóban lévő nőre a nappaliban. Persze a menyasszonyi ruhánk teljesen másképp nézett ki, az ő haját bonyolult kontyba csavarták fel, míg az enyém kecses, laza hullámokban omlott le a hátamon. Az arckifejezése azonban – ahogy felnézett a mellette álló férfira – pontosan ugyanolyan volt, mint az enyém, amit száz Facebook-fotón láttam már. Én is ugyanígy néztem Finnre.

Tökéletes időzítéssel ekkor kivágódott a régi hálószobám ajtaja, és menyasszonyi csokorral a kezében megjelent a Hannah Peterson nevű szélvész. A tekintete apa és köztem ugrált.

– Nagyon ajánlom, hogy senki ne sírjon! – figyelmeztetett minket csak félig viccelve. – Még öt perc sem telt el, amióta kimentem. – Huszonöt év szoros barátság után Hannah gyakorlatilag testvéri jogokat szerzett magának, és ha úgy tartotta szükségesnek, simán felelősségre vonta apát vagy engem. – Ne felejtsétek el a megállapodásunkat! Nincsenek könnyek, amíg mindenki ki nem mondta az igent. Értve vagyok?

– Hogy tud elviselni téged az a szegény férjed? – ugratta apa, majd átkarolta első számú koszorúslányom vállát, és atyaian megszorította.

– Leginkább egy zajszűrő fülhallgató segítségével – vágott vissza Hannah gonosz mosollyal. – A koszorúslányok autója odalent vár, a sofőr szerint a te autód pár perc múlva követi – mondta, majd visszazökkent a nem hivatalos esküvőszervező szerepébe. Esküszöm, ha meg tudta volna oldani, akkor elrejt egy felírótáblát ciklámenszínű taft ruhája redői közé.

– Hol van Milly? – kérdeztem, és elnéztem a barátnőm mellett, nem látom-e valahol imádnivaló kislányát. A keresztlányom néhány hónap múlva négyéves lesz, körülbelül ugyanolyan korú, mint amikor a mi barátságunk elkezdődött. Nem tudtam volna elképzelni, hogy bárki más szórja a virágokat, mint Milly.

– Jelenleg a macskádat gyötri – felelte Hannah, és bocsánatkérő arccal fordult az apám felé. – Aztán valószínűleg tönkreteszi az álvirágcsokrot, amit neki adtam. Az igazit nem fogja megkapni, amíg ki nem nyílik a templom ajtaja.

Mosolyt villantottam a barátnőmre.

– Te tényleg mindenre gondoltál, igaz?

– Csak szeretném, ha minden tökéletes lenne neked ma – felelte, és rá nem jellemző módon elcsuklott a hangja.

Kiáltás hallatszott odalentről, a lépcső felől, ami jöhetett akár a kislányától, de a macskától is, mire Hannah sarkon fordult elegáns, szatén körömcipőjében, hogy távozzon.

– A templom előtt találkozunk – vetette hátra, majd csókot dobott felénk, és parfümfelhőt hagyva maga után kiment a szobából.

Néhány perccel később hallottam, ahogy a bejárati ajtó hangosan becsapódik, és minden elcsendesedik. A ház megkönnyebbülve sóhajtott fel. A fodrászok, a kozmetikus és a virágosok már régen elmentek, csakúgy mint a családtagok és a barátok, akik mostanra már bizonyára kényelmesen elhelyezkedtek a virággal feldíszített templomi padokban.

Minden és mindenki pontosan ott volt, ahol lennie kellett. Akkor miért lehetett ez a nyomasztó előérzet a hasamban? Azóta éreztem, amióta aznap reggel felkeltett a telefonom ébresztője. Még félálomban hanyatt feküdtem az ágyamon, pislogva a mennyezetet bámultam, és próbáltam rájönni, hol vagyok. Gondolkodás nélkül oldalra, Finn felé nyújtottam a karom, a régi franciaágyam másik fele azonban üres volt és hideg. Vajon apa is ezt érezte mindennap? Szívfacsaró gondolat volt így korán reggel, éppen azon a napon, amely állítólag „a legboldogabb nap az ember életében”.

Kipattantam az ágyból, és végre el tudtam mosolyodni, mert ránéztem elefántcsontszínű csipkeruhámra, amelyben majd hozzámegyek a férfihoz, akit szeretek.

Nem tudtam ellenállni a csábításnak, a telefonom után nyúltam, és a töltő vezetékénél fogva húztam magam felé, mintha egy halat fognék ki. Vajon túl korai volt még „jó reggelt” üzenetet küldeni Finn-nek? Az is ugyanolyan balszerencsét jelent, mintha láttam volna, vagy a modern technológiára nem vonatkoznak a régi babonák? Úgy döntöttem, hogy egy gyors WhatsApp-üzenet megéri a kockázatot.

Jó reggelt, Mr. D! Boldog esküvőt! Alig várom már, hogy lássalak! Puszi

Öt teljes percig vártam a válaszát kezemben a telefonnal, aztán végül némi csalódottsággal félretettem. Finn már biztosan a zuhany alatt van, vagy még mindig odakint fut, ahogy reggelenként szokott. Vagy másnapos, szólalt meg egy nyugtalanító hang a fejemben. Kikapcsoltam a hangot, mert nem akartam megint arra a bizonyos vitára gondolni.

– Ugye tisztában vagy vele, hogy manapság már senki sem rendez legénybúcsút közvetlenül az esküvő előtti napon? Hetekkel korábban csinálják, hogy legyen idejük kiheverni.

– Máskorra nem tudtuk tenni – felelte Finn, és átkarolta a derekamat, majd magához húzott. – Nagyon sokat dolgoztam, hogy mindent befejezzek határidőre a nászút előtt. – Lehajolt, és ahogy megcsókolt, attól mindig elgyengült a térdem. – Lehet, hogy nem tudod, de most lesz az esküvőm – súgta a nyakamba.

– Igen, már hallottam. Nagyon szerencsés az a lány.

Finn megrázta a fejét, és mélyen a szemembe nézett.

– Nem. Én vagyok a szerencsés.

*

Apa a lépcső alján várt, amelyen az elmúlt harmincöt évben lecsúsztam, leszökdécseltem, még időnként le is estem. Büszke mosoly ragyogott az arcán, amely sokkal hatékonyabban tudta volna a vesztemet okozni, mint a lépcső. Mögötte a nyitott ajtón keresztül megpillantottam egy vakítóan csillogó, szalagokkal feldíszített, ezüstszínű Bentley-t a járdaszegélynél várakozni.

– Mielőtt elindulunk… – kezdte apa. Az ádámcsutkája olyan vadul járt le-fel az idegességtől, mintha arra készülne, hogy elszökik. Megköszörülte a torkát, ettől egy kicsit megnyugodott. – Szeretnék adni neked valamit – mondta, és idegesen a zakója zsebébe nyúlt. – Ezt anyádtól és tőlem kapod.

Már, amikor a kis bársony ékszerdoboz felé nyúltam, éreztem, hogy könnyek szúrják a szemem. A kozmetikus által gondosan elkészített menyasszonyi smink cunamibiztos szempillaspirállal, hirtelen veszélybe került.

Elvettem a dobozt, és egy hosszú pillanatig saját, remegő kezemben tartottam, mielőtt felnyitottam volna a tetejét. A nyaklánc ezüst volt és vékony, de a medál okozta majdnem a vesztemet.

– Ez anya köve, az eljegyzési gyűrűjéből – leheltem, és azonnal megrohant a rengeteg emlék.

– Azt akarta volna, hogy a tiéd legyen – mondta apa, a hangja hirtelen reszelőssé és rekedtté változott. – Úgy gondoltam, ha nyakláncot csináltatok belőle, akkor olyan lesz, mintha ő is itt lenne velünk ma.

Az előszobai tükör felé fordultam, felemeltem a hajam a nyakamról, hogy bekapcsoljam hátul a kapcsot. A körte alakú gyémánt úgy hullott meztelen bőrömre, mint egy hullócsillag, közvetlenül a dekoltázsom íve fölött állt meg. A szívemen éreztem a súlyát, amikor apa szorosan magához ölelt.

– Imádom. Tényleg. De anya enélkül is itt lenne velünk. Hat lóval sem lehetne távol tartani.

Apa megszorította a kezem, úgy vezetett végig a terméskő járdán a kocsihoz. Óvatosan beült utánam, és elhelyezkedett azon a kis helyen, amelyet nem terített be a ruhám. Olyan érzés volt, mintha elnyelte volna őt a rengeteg tüll, de csak harminc percig tartott az út a templomig.

– Ideges vagy? – kérdezte. Ugyanezt a kérdést tette fel, amikor az első napomon kitett az iskolánál, aztán tizenhárom évvel később az egyetemen.

Ezúttal könnyű volt a válasz:

– Nem. Csak izgatott, hogy elkezdődik életem egy új fejezete – feleltem, és odahajoltam hozzá az elefántcsontszínű ruhám tengere fölött, hogy megpusziljam az arcát.

– Ez a beszéd! – mondta, a hangjából büszkeség és szeretet csendült ki.

*

Az én kívánságlistámon soha nem szerepelt nagyszabású esküvő. Az élet azonban sokszor felülírja a terveket. Megismerkedsz valakivel, akibe beleszeretsz, elveszítesz valakit, akit szerettél, és hirtelen habos, fehér ruhákat kezdesz felpróbálni, aztán helyszínnek lefoglalsz egy templomot. Most az esküvő tiszteletadás anyának, mert ez mindig is az ő álma volt.

– Imádott volna téged – jutott eszembe, hogy ezt mondtam Finn-nek. Magunk mögött hagytuk a városokat, már falvakon keresztül hajtottunk a szülőotthonom felé, hogy Finn végre először találkozzon apámmal.

Finn az egyik kezével a kormányt fogta, a másikkal pedig melegen megszorította az enyémet.

– Ha egy kicsit is hasonlított rád, akkor én is imádtam volna őt. De az apád miatt parányit jobban aggódom. Van ez a kép a fejemben, hogy a folyosót őrzi éjszaka, nehogy kilépjek a vendégszobából.

Felnevettem, bár a valóság nem állt túl messze ettől az elképzeléstől.

– Nos, tudod milyenek az apák…

– Nem igazán – felelte.

Ha lett volna egy kevés szupererőm, visszatekertem volna az időt, hogy ne tegyek ilyen meggondolatlan megjegyzést.

– Annyira sajnálom, Finn. Én…

– Semmi baj – vágott a szavamba, aztán témát váltott, ahogy mindig tette, valahányszor a szülei kerültek szóba. – Szóval szerinted egy üveg whisky elég lesz ahhoz, hogy levegyem a lábáról, vagy inkább egy rekesszel kellett volna hoznom?

– Apa imádni fog téged – mondtam. – Mindenki imád, amikor először találkozik veled.

Finn az utat nézte, mégis egyértelműen látszott az arcán a fintor.

– Te nem kedveltél.

2

A MEGISMERKEDÉS

Hét évvel korábban

– Feltűzzem a hajam vagy hagyjam leengedve? – kérdeztem, amikor beléptem a lakás apró konyhájába, ahol Hannah bőszen görgetett a telefonján. Letette a mobilt, és nemcsak a hajamat, hanem az öltözékemet is alaposan szemügyre vette. Az elegáns, fekete nadrág és a fehér blúz két perccel korábban nagyon jól nézett ki a hálószobai tükörben, most azonban nem azt a hatást váltotta ki, amire számítottam.

– Ugye pincérnőnek jelentkezel?

Elfintorodtam pimasz megjegyzésén, aztán leengedtem az ideiglenes kontyot fogó kezem a fejem tetejéről. A hajam leomlott a vállam mögé, és finomított az összképen.

– Így már jobb – jelentette ki.

– Én csak szeretnék… profinak és intelligensnek tűnni.

– Azt másképp is el lehet érni, nemcsak egy régimódi frizurával – válaszolta Hannah vigyorogva, aztán végighúzta a kezét rózsaszín végű, tüskés haján. Százharminc fölötti IQ-jával neki nem okozott problémát, hogy komolyan vegyék, még úgy sem, hogy a haja felvette a versenyt egy paradicsommadár tollazatával.

– Jogos – ismertem el –, de túl sok múlik most ezen az interjún ahhoz, hogy kizárólag a nem megfelelő a megjelenésem miatt szúrjam el.

– Gyanítom, hogy az írásod minősége alapján kellene megkapnod a munkát, nem pedig azért, mert úgy nézel ki, mint egy könyvtáros az ötvenes évekből, vagy tévedek? – cukkolt, majd megfogott egy szelet pirítóst, és két hatalmas harapással eltüntette. Ahhoz képest, milyen apró termetű volt, hatalmas étvággyal rendelkezett. Elképzelni sem tudtam, hová megy az a sok kalória, de nagyon kevés látszott meg törékeny alakján. – Én imádom az írói stílusodat – jelentette ki hűségesen.

Hálásan rámosolyogtam, azután a kávéskancsóért nyúltam. Sikerült egy csészényit kitöltenem belőle, aztán lassan kortyolgattam, miközben újra átfutottam az iPademre feltöltött cikkeket, amelyek alatt az én nevem állt.

– Nehéz megállapítani, melyik fogja legjobban lenyűgözni őket: a fáról megmentett kiscica vagy az izgalmas lekvárfőzőverseny.

– Egyértelműen a kiscica – felelte Hannah ökölbe zárt kezét a szívére szorítva. – Abból szinte sugárzik, hogy Pulitzer-díjra jelölhetnék.

Felhorkantam, és egy pillanatra kétesélyes volt, hogy lenyelem-e a korty kávét, vagy kiprüszkölöm magamra és az egész konyhára.

– Nagyon unalmas lesz itt, miután elköltözöl – jegyeztem meg, és így hangosan kimondva sokkal bánatosabban hangzott, mint ahogy a gondolataimban megfogalmazódott. Nem akartam sem szomorúságot, sem bűntudatot kelteni benne, bár mindkét érzelmet láttam felvillanni ibolyakék szemében. Miután éveken keresztül borzalmas lakásokat béreltünk együtt, vettük a bátorságot, és vásároltunk egyet közösen. Arról persze megfeledkeztünk, mi lesz, ha majd az egyikünk el akar költözni, a másik viszont nem.

Még élénken emlékeztem arra az éjszakára, amikor korán hazajött a Williammel töltött randija után, akivel akkor már hat hónapja járt. Aggodalmas tekintettel belépett a nappaliba, az arcára volt írva a gyötrelem, én pedig automatikusan fogtam egy üveg bort, két poharat, egy doboz zsebkendőt, és felkészültem a legrosszabbra. Csakhogy tévedtem: William nem szakított vele…, ami azt illeti, épp ellenkezőleg.

– Megkért, hogy költözzem hozzá – mondta olyan hangon, mintha valami illegális dologra kényszerítették volna.

– A gazember! – feleltem szenvtelenül. Annyira megkönnyebbültem, amiért nem törte össze a szívét, hogy eltartott néhány pillanatig, mire rájöttem, ebben a helyzetben alighanem az én szívem fog összetörni. – És mit feleltél?

Az ajkába harapott, mintha próbálná visszafojtani a mosolygását, de nem sikerült. A boldogság ott ragyogott a szemében.

– Igent mondtam!

Kitöltöttem a bort, mindketten sírtunk, átöleltük egymást, és a Jóbarátokat idéztük, hogy „lezárult egy korszak”. A kemény valóság azonban csak később tudatosult bennem. Nemcsak a lakótársamat fogom elveszíteni, hanem talán a lakást is.

– Mi lenne, ha továbbra is fizetném a törlesztőrészlet felét? Biztos vagyok benne, hogy William megértené – javasolta Hannah bátran.

– Szó sem lehet róla! Az nagyon igazságtalan lenne – válaszoltam határozottan. – Különben is, itt van ez a cikkírói állás egy magazinnál, azon gondolkodtam, hogy megpályázom. Ha megkapom, egyedül is ki tudom fizetni a törlesztőrészletet. – Feltéve, hogy lecsökkentek minden felesleges kiadást, például az evést, tettem hozzá magamban.

Egyébként igencsak kétesélyes volt, hogy megkapom-e azt az állást, ugyanis nagy lépés lett volna a szamárlétrán egy helyi újság egyszerű kis riporteréből egy közismert, szórakoztató magazin cikkírójává válni. Ennek ellenére meg kellett próbálnom.

*

A reggeli csúcsforgalomnak ekkorra már el kellett volna oszlania, az utak azonban még mindig meglepően zsúfoltak voltak. A menetidőre ráhagyott negyvenöt perc szétolvadt a késések, elromlott jelzőlámpák és egy keresztbe fordult teherautó forgatagában. Mindezek tetejében a kocsim légkondija nem vette figyelembe: ez a nap a legalkalmatlanabb arra, hogy elromoljon.

– Szeptemberi kánikula – jelentette ki a rádióbemondó elégedetten. Még be sem fejezte a mondatot, máris kikapcsoltam.

Mire feltűntek az üzleti parkra utaló első jelek, már vékony verejtékréteg ült ki a homlokomra, amely módszeresen pusztította az alapozómat. Befordultam a parkolóba, és pánikba estem, amikor rápillantottam a műszerfalon lévő órára. Az interjúm tizenöt perc múlva kezdődik.

A Glow irodái egy magas, kék üvegfalú toronyházban voltak. Úgy nézett ki, mint egy eltévedt, gigantikus gleccser, ami véletlenül egy város közepébe ömlött.

Minden rendben lesz, ha gyorsan találok parkolóhelyet, mondtam magamban, és elkezdtem a sikertelen körözéseket. Hirtelen megpillantottam magam előtt egy autót, amely éppen ki akart állni. Lefékeztem, és kitettem az indexet. A sofőr egy örökkévalóságig tolatott ki a helyéről, a körömcipőmet a gázpedál fölött tartottam a levegőben, amikor egy másik autó a semmiből érkezve hirtelen bevágódott a megüresedett helyre. Nemcsak ellopta a helyet, amelyre én türelmesen vártam, hanem még rossz irányból is hajtott be a parkolóba.

Nem volt jellemző rám, hogy dührohamot kapjak az utakon, vagy legalábbis addig még nem, most azonban egy pillanat alatt elhatalmasodott rajtam az érzés.

– Ez most valami vicc? – kiáltottam fel, és rátenyereltem a dudára. Hangos tülkölésem belehasított a csendes, reggeli levegőbe. Láttam, hogy a sofőr megáll, és a fejét forgatva körülnéz a parkolóban. Mivel én voltam az egyetlen, parkolóhelyet kereső jármű, nem kellett zseninek lennie ahhoz, hogy rájöjjön, ki nyomhatta meg a dudát. A sofőr tekintete összekapcsolódott az enyémmel a két szélvédőn keresztül, én pedig a nem hivatalos „Mi a fasz?” KRESZ-kézjelet mutatva felkaptam a kezem a levegőbe.

Elvakult dühömben egy fehér fogsort láttam megvillanni. Ez a férfi rám mosolygott? Biztosra vettem, hogy láttam, amint az ajka egy szót formál, valószínűleg azt, hogy „bocsánat”. Ha tényleg így volt, akkor csak az idejét vesztegette, mert nem voltam megbocsátó kedvemben. Aztán, hogy fokozza a sértéseket, lehúzta az ablakát.

– Ne haragudjon, de késésben vagyok! – Egy újabb, ragyogó mosolyt villantott rám, valószínűleg azt, amivel a múltban sokféle szabályszegést megúszott már. Csak nem ma és nem nálam.

Én is lehúztam az ablakot.

– Az az én helyem volt! – kiáltottam, és kidugtam a fejem az ablakon, mint egy kutya a hosszú autózás közben.

Az ő hangja jobban terjedt a levegőben, mint az enyém, így neki nem kellett kicsavarnia magát, hogy halljam.

– Nos, a szó szoros értelmében addig nem a maga helye, amíg ott nem áll – érvelt nyugodt hangon, mintha nem most tenné tönkre minden esélyemet arra, hogy megkapjak egy állást, amelyre nagyon nagy szükségem volt. – Ahogy már mondtam, elnézést kérek, de késésben vagyok, és – lenézett az órájára, aztán vissza rám – bármilyen kellemes is így a parkolón keresztül kiabálni egymásnak, most már tényleg mennem kell.

Nem tudtam eldönteni, hogy eltátsam-e a szám a pimaszságán, vagy dühösen összeszorítsam. Még mindig haboztam, amikor kiszállt a kocsiból, és elindult az üvegborítású épület felé. Útban a bejárathoz majdnem közvetlenül előttem ment el, nekem pedig minden önuralmamra szükségem volt, hogy ne bőgessem fel fenyegetően a motort. Annyira nem voltam dühös, hogy igaziból is elgázoljam, de jó érzés lett volna csak egy kicsit megijeszteni, hogy letöröljem azt az önelégült vigyort a képéről.

Még egyszer utoljára rám nézett, aztán eltűnt a parkoló autók labirintusában. Volt képe sietve integetni is nekem. Még soha nem utáltam meg ennyire hirtelen egy emberi lényt.

3

Feltűnt előttünk a templom, és bár azt mondtam, nem vagyok ideges, éreztem, hogy a szívem kihagy egy ütemet, aztán vadul dobogni kezd a mellkasomban. A St. Anthony-templom régi hagyományos épület volt, rusztikus, csúcsos temetőkapuval, amelyet már le is foglaltunk a szertartás utáni fényképezéshez. Virágokkal feldíszített faszerkezete nem lepett meg, az viszont igen, hogy Finn tanúja, Doug előtte járkált fel-alá.

Miközben közeledtünk hozzá, sietve visszatette a mobilját a zakója zsebébe, és gesztikulálni kezdett. Én a homlokomat ráncoltam, előrehajoltam, és próbáltam rájönni, mit akar közölni velünk. Úgy mozdult, mintha egy torta hozzávalóit keverné össze.

Úgy tűnt, a sofőrünk sem tudta megfejteni a rejtvényt, mert lefékezett a kapu mellett, és megállt a kocsival. Doug megmagyarázhatatlanul ideges volt, és ezúttal azt mutogatta, hogy húzzam le az ablakot. Ezt végre megértettük.

Az üveg halk és kicsit baljós surrogással csúszott lefelé.

– Tudnátok még egy kört menni a környéken? – érdeklődött, a kérdést kimondottan a sofőrnek címezve, majd a hátsó ülésre nézett, és az arcáról olyan hamis vidámság sugárzott, ami még egy vakot sem tudott volna megtéveszteni.

– Szükségünk van még néhány percre, hogy elkészüljünk – magyarázta mosolyogva, ám a mosoly nem tükröződött a szemében.

Összeszorult a gyomrom.

– Miért? Mi a baj?

– Semmi! A világon semmi.

Annyira még nem ismertem Dougot, hogy rájöjjek, aggódik, ahhoz viszont már elég régen dolgoztam újságíróként, hogy tudjam, mikor hazudik valaki.

– Hol van Finn? Itt van, ugye? – A hangom egyre emelkedett, mintha egy skálán lépett volna feljebb és feljebb. Zavarba ejtő gyorsasággal jutott el egy középső C-től a billentyűzet legmagasabb hangjáig.

– Igen, itt van…, vagyis mindjárt itt lesz.

– Nos, akkor most melyik, fiam? – Apám kérdése úgy hasított a tanú szavába, mint forró kés a vajba.

– Finn egy kicsit késik – felelte Doug bénán. – Biztosan elfelejtette a gyűrűket vagy ilyesmi.

– Én azt hittem, nálad vannak a gyűrűk – vágtam vissza, és nem tetszett, ahogy a hangom hirtelen remegni kezdett. – Tegnap reggel Finn azt mondta, hogy odaadta neked.

Doug arca lángvörös lett.

– Ja, igen. Valóban! – Feltűnő mozdulattal megtapogatta selyemmellényének felső zsebét, mintha ezzel minden problémánk meg is oldódott volna. – Csak még egy kört tegyetek a környéken, biztos, hogy akkorra már sínen leszünk! – tette hozzá.

A sofőr a válla fölött ránk nézett, az arca nem sugárzott rémületet, de biztos voltam benne, hogy az enyém igen. Talán ez megszokott, talán mindig így van ilyenkor. Habár a szeme melletti izom rángatózásából arra következtettem, hogy mégsem.

– Tegyünk még egy lassú kört a környéken, és hagyjuk, hogy Doug megoldja a helyzetet! – javasolta apám, miközben átvette az irányítást.

Sem a hely, sem az idő nem volt alkalmas arra, hogy elkezdjek azon aggodalmaskodni, mennyire nem képes Doug megszervezni egy piálást egy sörözőben. Ő volt Finn legrégibb barátja, és ha a vőlegényem úgy gondolta, hogy ő a legalkalmasabb a feladatra, akkor nekem bíznom kellett az ítéletében.

– Biztos vagy benne, hogy csak késik? – Nem tudtam megállni, hogy ne kérdezzem meg még egyszer.

– Persze! Abszolút biztos – felelte, majd a kocsiablak mellett felegyenesedett.

Sokkal nyugodtabb lettem volna, ha nem hallom meg halk megjegyzését, amint odalép a sofőrhöz, és odasúgja neki:

– Nagyon lassan menj, haver!

*

Hátranéztem, miközben eltávolodtunk a járdaszegélytől, ezért pontosan láttam, hogy Doug válla előreesik, majd idegesen beletúr a hajába. Még mindig hátrafordulva ültem, és láttam, hogy egy számomra ismeretlen férfi szalad oda hozzá, miközben a fejét rázza. A hír hallatán – bármi volt is az – a vőlegényem tanúja megint elővette a telefonját.

– Szerinted nem kellene nekem felhívnom Finnt? – kérdeztem, és hirtelen tehetetlennek éreztem magam a telefonom nélkül, ami jelenleg Hannah táskájának mélyén lapult, és majd csak a lakodalomra hozza el. – Talán a tiédről gyorsan felhívhatnám – javasoltam, de már tudtam, hogy erre apa mit válaszol.

– Inkább csak vegyünk néhány mély lélegzetet, és várjuk ki, mi történik! Adunk nekik úgy tíz percet. – Apa mindig is az a „várjuk meg, hogy mi történik” és az „azon a hídon majd akkor megyünk át, ha odaértünk” típusú ember volt.

Hátradőltem az ülésen, útközben azt lestem, nem pillantom-e meg valahol Finnt lerobbanva az út szélén, egy szalagokkal feldíszített kocsi mellett, amelyből dől a füst, vagy ahogy a gumiabroncsot rugdossa, ami a lehető legrosszabbkor kapott defektet. De nem volt sehol.

– Azt hittem, a menyasszonynak illik késnie a szertartásról, nem a vőlegénynek – jegyeztem meg, és fel akartam nevetni, de a hangom túl magas volt, és túlságosan közel álltam a síráshoz.

Apa rátette a kezét az enyémre, és lefogta, hogy ne remegjen.

– Minden rendben lesz. Majd meglátod, adódik valami tökéletesen logikus magyarázat erre az egészre – mondta.

A sofőr szó szerint megfogadta Doug tanácsát. Még én is gyorsabban gyalogoltam volna a tűsarkú cipőmben és a habos esküvői ruhámban, mint ahogy a kocsi haladt. A Bentley elegáns műszerfali órája szerint pontosan tizenhárom perc és húsz másodperc alatt értünk vissza újra a templom elé.

Ezúttal már többen álltak a temetőkapu előtt. Finn azonban nem volt közöttük.

– Apa…? – kérdeztem tétován, amikor ismét megálltunk a kapunál.

– Talán jobb lenne, ha te itt maradnál a kocsiban, Gemma – javasolta, de már csak az üres ülésnek beszélt. Senkivel nem foglalkoztam, gyorsan kiszálltam a kocsiból, és egyenesen Hannah-hoz szaladtam, aki már a kezét nyújtotta, miközben közeledtem felé. Erősen megszorította, biztonságot sugározva, mielőtt még tudtam volna, hogy erre van szükségem.

– Finn még nincs itt – mondta rögtön csípőből, mert ő csak ezt az egy módszert ismerte. – A srácok már negyven perce próbálják elérni, de úgy tűnik, ki van kapcsolva a telefonja.

Én a homlokomat ráncoltam, mintha egy olyan nyelven beszélne, amit nem igazán sajátítottam el. A szavainak nem volt semmi értelme.

– Hogyhogy még nincs itt? Ma összeházasodunk.

Ez aligha volt új információ a násznép tagjainak, akik eddigre aggódva gyűltek össze, és bőszen mindenfelé néztek, csak rám nem.

Megráztam a fejem, és éreztem, hogy csipkés fátylam vége az arcomat súrolja. Kisimítottam az arcomból, ahogy Finn-nek kellett volna megtennie az oltárnál, mielőtt megcsókol.

– Hogy érezte magát ma reggel? Neked úgy tűnt, hogy jól van? – kérdeztem Dougtól.

Finn tanúja idegesen végigsimított az elegáns inggallérján, mint ahogy egy halálraítélt próbálja meglazítani a kötelet a nyaka körül.

– Ööö, nehéz megmondani – vallotta be, és láthatóan kínosan érezte magát. – Tudod, én végül mégsem nála aludtam éjszaka. Valahol… máshol voltam.

Öt zavart szempár meredt azonnal rá, ám az én tekintetem elkerülte. Én ugyanis már elég történetet hallottam Doug egyéjszakás kalandjairól, hogy azonnal összerakjam a képet.

Hannah-nak esett le leghamarabb.

– Összejöttél valakivel a bárban? – kiáltott fel hitetlenkedve. – Mi a franc ütött beléd? Te vagy Finn tanúja… A gondját kellett volna viselned!

– Finn felnőtt ember, aki képes gondoskodni saját magáról. Nincs szüksége arra, hogy bárki vigyázzon rá vagy parancsolgasson neki. – A tekintete egy pillanatra rám siklott. Mindig is sejtettem, hogy Doug nem nagyon kedvel engem, és az érzés most teljes mértékben kölcsönös volt.

A szemem sarkából láttam, hogy kíváncsi járókelők egy csoportja kezd összeverődni a közelben. Mohón figyelték a kialakuló drámát a járdán, mintha egy szappanopera egyik epizódja lett volna.

– Látta valamelyikőtök Finnt ma reggel? – kérdeztem a Doug mellett álló, két férfitól.

A gomblyukukba tűzött rózsa azt jelezte, hogy ők Trevor és Pete, Finn barátai az egyetemről, akiket szertartásmesternek választott. Kétségbeesett állapotomban nem tudtam, hogy melyik melyik. Nem mintha számított volna, mert mindketten egyszerre rázták meg a fejüket.

– Mi egyenesen ide jöttünk a hotelből – felelte Trevor vagy Pete, az arcukon zavar tükröződött.

Ekkor Doug felé fordultam, és inkább az újságíró beszélt belőlem, mint a menyasszony:

– Te hány órakor értél Finn lakására ma reggel?

Doug úgy feszengett, mint egy kukac a horog végén.

– Nem mentem ma a lakására. Tegnap késő este írtam neki egy üzenetet, hogy itt találkozunk a templomban, ha az megfelel neki. Nem írt vissza, ezért feltételeztem, hogy beleegyezett. Őszintén szólva én is legalább annyira meglepődtem, mint te, hogy még nincs itt.

A számtalan bennem kavargó érzés között a meglepődés egyáltalán nem szerepelt.

– Akkor pontosan hol van most Finn? – kérdezte az apám.

– Valami baj van. Valami biztosan történt vele. – A szavaim úgy hangzottak, mintha egy feneketlen kút mélyéről szóltak volna.

Mindannyian összerezzentünk, amikor kivágódott a templomajtó, és egy igen feszültnek tűnő lelkész sietett felénk. A reverendája fellibbent a szélben, úgy csapkodott körülötte, akár egy ideges holló szárnya.

– Minden rendben van? – kérdezte. Puhatolózó tekintete gyorsan átsiklott rajtam, és az apámon állapodott meg.

– Úgy tűnik, átmenetileg hiányzik a vőlegény – felelte apa. Imádtam, hogy úgy fogalmazott, mintha ez csak valami apró fennakadás lenne, amin majd mindannyian jót nevetünk, miközben később pezsgőt iszunk, és előételt falatozunk.

– Valami nagyon nagy baj van – hajtogattam, mint egy elakadt lemezjátszó.

– Ajaj, ez rendkívül kellemetlen – állapította meg a lelkész. Alighanem ez volt az évszázad legenyhébb kijelentése.

– Nyilvánvaló, hogy próbáljuk elérni őt – vágott közbe Hannah, és rámutatott a két szertartásmesterre, ők kötelességtudóan elővették a telefonjukat. – De idáig nem sok szerencsével jártunk.

Még felfogtam a lelkész szemében tükröződő együttérzést, aztán rögtön elfordítottam a fejem, és megpillantottam a kíváncsi bámészkodókat, akik láthatóan már sokkal többen voltak. Tőlük hallottam meg először azt a szót. Az egyik idegen kérdése, akár a mérgezett nyíl, egyenesen a szívembe fúródott:

– Szegény lány! Szerinted faképnél hagyták?

Visszafordultam a násznép felé, tudtam, hogy ők is legalább olyan tisztán hallották ezt, mint én.

– Nem lenne jobb, ha esetleg bent várakozna, kedvesem…? Ott egy kicsit nyugodtabb – javasolta a lelkész kedvesen.

Én megráztam a fejem, a fátylamba belekapott a szellő, és úgy fújta körülöttem, mint egy fehér köpenyt.

– Köszönöm nem. Itt maradok kint, amíg Finn meg nem érkezik.

Még mindig negyvenöt percre voltam attól, hogy elfogadjam a lesújtó igazságot: Finn nem jön el.

*

Az a sok könyv és internetes oldal, amit apa átolvasott, amikor felkészült az örömapa szerepére, nem készítette fel erre a helyzetre. Tudott vicces beszédet tartani és köszöntőt mondani, de a hiányzó vőlegény problémáját nyilvánvalóan egyik írás sem érintette.

Amikor Doug felajánlotta, hogy majd ő közli a vendégekkel, a kis „fennakadást”, apa a beleegyezésemet várva rám pillantott. Én szomorúan bólintottam, és csak reméltem, hogy Finn tanúja nem mutogat majd idézőjelet a levegőben, miközben tájékoztatja a násznépet, ahogy tette, amikor velünk közölte a hírt.

– Szerintem szálljunk vissza a kocsiba, és onnan majd megpróbálhatod felhívni őt – javasolta Hannah, és a kezembe nyomta a mobilomat. Biztos voltam benne, hogy a javaslatát leginkább az indokolta, hogy eltávolítson az egyre növekvő tömeg közeléből, és szinte sajnáltam a nézőközönséget, amikor a barátnőm vészjóslóan rájuk meredt a válla fölött, mielőtt bemászott utánam a Bentley-be. Néhány nézelődő már elment, csak a legelvetemültebb bámészkodók kis csoportja maradt a helyszínen.

– Tudom, mire gondolsz…, tudom, hogy mindenki mire gondol – szólaltam meg, amikor hangosan becsapódott mögöttünk a kocsiajtó. De mindannyian tévedtek. Finn nem tenné ezt velem. Egyszerűen nem.

Hannah túl jó barátnő volt ahhoz, hogy rámutasson az összes, ezt cáfoló bizonyítékra.

– Az biztos, hogy… zavarba ejtő a dolog – ismerte el.

Egyik szememmel a telefonomat néztem, a másikkal az utcát, kerestem Finn jellegzetes piros-fehér, régi Gran Torinóját, miközben kikerestem a számát. Elakadt a lélegzetem, amikor meghallottam a hangját, és beletelt néhány másodpercbe, hogy rájöjjek, csak a hangposta előre felvett bevezetőjét hallom. A sípszó után hagyott első üzenetem nagyon zavaros volt. A második és a harmadik sem volt sokkal jobb, mire azonban meghallgatja a negyediket, valószínűleg már rájön, hogy mit akarok mondani neki. Úgy ültem a telefonnal az ölemben, mintha egy felrobbanni készülő gránátot tartanék ott, és azt vártam, hogy visszahívjon.

A csend egyre feszültebb lett, mint egy kifeszített gumiszalag, ami pokolian fáj, ha végül elszakad és megcsípi az embert. Hannah törte meg először.

– Talán olyan helyen van, ahol nincs térerő.

– Vagy balesetet szenvedett – feleltem.

Fontolóra vettük egymás ötletét, nehéz volt eldönteni, melyik a rosszabb.

– William bármelyik percben visszajöhet – folytatta Hannah, és megnézte az időt a telefonján.

Én halványan elmosolyodtam. Hannah férje azt a feladatot kapta tőlem, hogy járja végig a templom és a Finn lakása között futó, különböző útvonalakat. Meggyőztem magam, hogy nem azért küldtem el Williamet, mert úgy gondoltam, Finn barátai képtelenek rendesen leellenőrizni az utakat. Végül azonban rájöttem, pontosan emiatt kértem meg rá.

Hannah aggódva pillantott a templomra.

– Remélem, Helen nénikéd nem bánta meg, hogy elvállalta Milly felügyeletét, amíg William nincs itt. A lányom időnként elég nehezen kezelhető.

Szinte nem hittem, hogy ebben a pillanatban bármi képes mosolyt csalni az arcomra, de imádnivaló keresztlányomra gondoltam, és ekkor majdnem sikerült.

– Jobb lesz, ha mész és megnézed, jól vannak-e. Én majd itt várok, amíg Finn előkerül.

Hannah mosolya némiképp az arcára fagyott, de bólintott, aztán megszorította a kezem, és kiszállt az autóból. Néhány másodperc múlva apám foglalta el a helyét.

– Hogy vagy, kölyök?

A régi becenevem hallatán majdnem odalett az önuralmam.

– Jól leszek, ha kiderül, hol van Finn.

Apa bólintott, és olyan erősen szorította össze az állkapcsát, ahogy Finn említésére még soha. Jaj, ne, már te is, Apa? Pedig te láttad, milyenek voltunk együtt. Tudnod kell, hogy sohasem hagyna így faképnél.

Apa lenézett a kezére, és könnyebben tudott a hüvelykujján lévő, kis körömszálkához beszélni, mint a szemembe nézve hozzám.

– A lelkész nemrég kijött, és sajnálattal közölte, hogy ma délután tart egy másik esküvőt is, és ha nem kezdjük el hamarosan a miénket, nem lesz ideje felkészülni a következőre.

Kétségbeesetten pillantottam a templom felé. A könnyeim függönyén át – a cseppeket nem engedtem kicsordulni a szememből – láttam Finnt és magamat ott, ahol most kellett volna állunk: a temetőkapu mellett bőszen vigyorogva, miközben a fényképész egyik képet csinálja a másik után. Aztán arrébb a terebélyes vén tölgyfa alatt egymás kezét fogva, egymás szemébe nézve. Pontosan tudtam, mit csinálunk ennek a különleges napnak minden egyes percében. Előre megterveztünk mindent, most viszont vadul pörgött az iránytű, és fogalmam sem volt, hol vagyunk, vagy hol leszünk a következő pillanatban.

– Megmondjam az embereknek, hogy menjenek haza? – kérdezte apa tétován. Ő volt az egyetlen, aki úgy kérdezhette meg ezt tőlem, hogy nem ripakodtam rá dühösen.

– Nem – feleltem, és olyan erősen ráztam a fejem, hogy meglazult a fejdíszem, majd elkezdett lecsúszni a hajamon. Vettem egy mély, erőt adó lélegzetet. – Nem. Mondd meg mindenkinek, hogy menjen a lakodalom helyszínére!

– Tényleg, tökmag? – Ó, istenem, ma bevetett minden régi becenevet. Ezt például több mint húsz éve nem hallottam.

– Minden ki van fizetve – válaszoltam. Igyekeztem gyakorlatias lenni, ami nem volt könnyű, mivel éppen azon igyekeztem, hogy képes legyek végigmondani a mondatot. – Mihelyt megtaláljuk Finnt, majd mi is csatlakozunk hozzátok.

Apa lassan és óvatosan bólintott, de legalább nem mondta azt, hogy megőrültem. Reménykedve pillantottam fel, amikor egy autó fordult be a kis parkolóba. De nem az az élénkpiros, amerikai kupé volt, amit annyira szerettem volna látni, hanem egy csillogó, fehér Rolls Royce, amelyből két idegen szállt ki cilinderben és frakkban. Játékosan civódtak és ugratták egymást, miközben a St. Anthony-templomra néztek. A magasabb férfi mondott valamit a társának, aki kötelességtudóan előhúzott a zsebéből egy kis ékszerdobozt. Megérkezett a vőlegény is…, de nem az enyém. Hamarosan egyre több ismeretlen vendég érkezik, kiszáll az autóból, és izgatottan várja az esküvőt.

Eljött az idő, hogy elmenjünk innen.