CICERÓ

A mű eredeti címe

Love Letters to the Dead

Fordította Sóvagó Katalin

Copyright © 2014 by Ava Dellaira

© Sóvagó Katalin, Hungarian translation, 2015

© Ciceró Könyvstúdió, magyar kiadás, 2015

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-539-966-6

Kiadja Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

Anyámnak, Mary Michael Carnesnak

Magammal hordom a szíved

Kálnoky László fordítása

Kedves Kurt Cobain!{1}

Mrs. Buster ma azt adta első házi feladatnak angolból, hogy írjunk levelet valakinek, aki már nem él. Mintha a levél utolérhetne téged az égben vagy a kísértetek postáján. Nyilván azt akarta, hogy egy régi elnöknek írjunk, vagy ilyesmi, de nekem olyasvalaki kell, akihez beszélhetek. Egy elnökkel nem tudnék beszélni. Veled tudok.

Bár elmondhatnád nekem, hol vagy most, és miért mentél el! Te voltál May nővérem kedvenc zenésze. Amióta May elment, nehéz nekem egyedül, mert nem tudom pontosan, ki vagyok. Pedig most, hogy elkezdtem a középiskolát, ki kell derítenem, méghozzá gyorsan. Mert ki merem jelenteni, hogy másképp megfulladhatok itt.

Amit a középiskoláról tudok, Maytől tudom. Az első napomon odamentem a szekrényéhez, és kikerestem a szerelést, amelyet ő viselt az első napon: egy rakott szoknyát és egy rózsaszín kasmír pulóvert, amiről levágta a nyakát, és a helyére tűzött egy Nirvana-jelet: a szmájlit, aminek két x van a szeme helyén. De Mayben az a lényeg, hogy gyönyörű volt, úgy gyönyörű, amit nem lehet elfelejteni. A haja tökéletesen sima volt, úgy járt, mint aki túl jó ehhez a világhoz, ezért őrajta volt értelme a szerelésnek. Fölvettem, megbámultam magam May tükrében, próbáltam úgy érezni, mintha jó lennék bármiféle világhoz, de rajtam csak olyan volt, mint egy jelmez. Úgyhogy maradtam a kedvenc felső tagozatos szerelésemnél, ami farmer kertésznadrág hosszú ujjú pólóval és nagy fülkarikával. Amint beléptem a West Mesa Középiskola halljába, rögtön tudtam, hogy hiba volt.

Azután arra jöttem rá, hogy ide nem illik ebédet hozni. Pizzát vagy Nutter Butter mogyorókrémes kekszet illik venni, vagy egyáltalán nem illik ebédelni. Amy nagynéném, akinél most minden második héten lakom, elkezdett jégsalátás-majonézes szendvicseket csinálni nekem császárzsemlében, mert May és én ezt szerettük, amikor kicsik voltunk. Valamikor normális családom volt. Mármint nem tökéletes, de megvolt benne anyu, apu, May és én. Most úgy érzem, hogy az régen volt. De Amy néni nagyon igyekszik, és annyira szeret szendvicset csinálni, ezért nem magyarázhatom el, hogy a középiskolába ez nem megfelelő. Úgyhogy bemegyek a lányvécébe, megeszem a császárzsemlét, olyan gyorsan, ahogy csak tudom, és bedobom a papírzacskót a tamponos hulladékgyűjtőbe.

Már egy hete vagyok itt, de még mindig nem ismerek senkit. Az én iskolámból nyolcadik után mindenki a Sandiába ment, ahova May járt. Mivel nem akartam, hogy a Sandiában bárki is sajnáljon, és olyanokat kérdezgessen, amikre nem tudok válaszolni, inkább a West Mesába jöttem, ami a néni kerületébe esik. Gondolom, ezt nevezik újrakezdésnek.

Mivel nem akarom az ebédszünet mind a negyvenhárom percét a vécében tölteni, amint megettem a császárzsemlét, kijövök, és leülök a kerítés mellé. Láthatatlanná változom, hogy csak figyelhessek. A fák kezdik levetni a leveleiket, de a levegő még mindig olyan meleg, hogy úszni lehet benne. Különösen szeretem figyelni azt a fiút, akit képzeletben elneveztem Skynak. Mindig bőrdzsekit visel, holott alig múlt el a nyár. Eszembe juttatja, hogy a levegő nemcsak olyasmi, ami csak úgy van, hanem arra való, hogy belélegezzük. Noha Sky az iskolaudvar túlsó végében áll, szinte látom, ahogy a mellkasa hullámzik a lélegzéstől.

Nem tudom, miért, de ezen az idegen helyen jó érzés, hogy Sky ugyanazt a levegőt szívja be, amit én. Ugyanazt a levegőt, amit te. Ugyanazt a levegőt, amit May.

Néha úgy hangzik a zenéd, mintha túl sok lett volna benned. Olyan sok, hogy talán ki se tudtad adni magadból mindet. Talán ezért haltál meg. Talán kirobbant belőled. Azt hiszem, nem úgy csinálom ezt a házi feladatot, ahogy kellene. Talán majd később próbálkozom.

Szeretettel

Laurel

Kedves Kurt Cobain!

Amikor Mrs. Buster azt kérte ma az óra végén, hogy adjuk be a leveleinket, belenéztem a füzetembe, amelybe az enyémet írtam, azután becsuktam. Ahogy kicsengettek, sietve összekaptam a cuccomat, és eljöttem. Vannak dolgok, amiket senkinek se tudok elmondani, kivéve azokat, akik már nincsenek itt.

Nyolcadikos voltam, amikor May először játszotta le nekem a zenédet. Ő tizedikbe járt. Amióta középiskolába került, egyre jobban eltávolodott tőlem. Hiányzott May, hiányoztak a világok, amiket együtt szoktunk kitalálni. De azon az estén csak ketten voltunk ismét a kocsiban. Feltette a „Heart-Shaped Box”-ot, és az olyan volt, amilyet még sose hallottam.

Amikor May elfordította a tekintetét az útról, és megkérdezte, hogy tetszik-e, az olyan volt, mintha ajtót nyitna az ő új világába, és engem is beinvitálna. Bólintottam, hogy tetszik. Ez a világ tele volt érzésekkel, amelyekhez egyelőre nem voltak szavaim.

Nem olyan régen ismét hallgattalak. Föltettem az In Uterót, becsuktam az ajtót, becsuktam a szemem, és sokszor meghallgattam az elejétől a végéig. Ezt nehéz megmagyarázni, de ha ott vagyok a hangoddal, kezd értelmem lenni.

Miután May áprilisban meghalt, egyszerűen leállt az agyam. Nem tudtam, mit válaszoljak a szüleim kérdéseire, így hát gyakorlatilag abbahagytam a beszédet egy időre. Végül senki sem beszélt többé, legalábbis erről. Az csak mese, hogy a gyász közelebb hozza az embereket egymáshoz. Mindenki a maga szigetén volt: apu a házban, anyu a lakásban, ahova pár éve költözött el, én pedig csendben pattogtam közöttük, túlságosan kiakadva ahhoz, hogy végigcsináljam az utolsó hónapokat a nyolcadikban.

Végül apu felcsavarta a hangerőt a baseballmeccsek közben, és visszament dolgozni a Rhodes Építőiparihoz. Anyu két hónappal később elutazott Kaliforniába. Talán dühös volt rám, amiért nem bírtam elmondani neki, hogy mi történt. De nem bírtam elmondani senkinek.

A körülöttem tespedő hosszú nyáron keresni kezdtem a neten cikkeket vagy képeket, vagy egy sztorit, hátha kiszoríthatja azt, ami szüntelenül pergett az agyamban. Volt a gyászjelentés, amely elmondta, hogy May gyönyörű lány volt, kitűnő tanuló, akit az egész családja imádott. Aztán volt egy rövid újságcikk: „Helyi tinédzser tragikus halála”, hozzá egy kép virágokról és dolgokról, amelyeket pár srác a régi iskolájából hagyott a hídon, meg az évkönyvről a fotójával, ahol mosolyog, a haja fénylik, és a szeme egyenesen kitekint ránk.

Talán segíthetnél rájönni, hogyan találjak ajtót ismét abba az új világba. Még mindig nem szereztem egyetlen barátot sem. Sőt, egy szót is alig szóltam abban a másfél hétben, amióta itt vagyok, kivéve a „jelent”-t a névsorolvasásoknál. És amikor megkérdeztem az iskolatitkártól, merre kell menni órára. De angolra együtt járok ezzel a Natalie nevű lánnyal. Ő képeket rajzol a karjára. Nemcsak normál szíveket, de réteket, mindenféle lényekkel és lányokkal és fákkal, amik olyanok, mint az igaziak. A haját két varkocsban hordja, amik a derekáig érnek, és tökéletesen sima, sötét bőre van. A szeme felemás: az egyik majdnem fekete, a másik homályos zöld. Tegnap odacsúsztatott egy cetlit, amin csak egy apró szmájli volt. Azon gondolkozom, hogy talán megpróbálhatnék vele ebédelni.

Amikor mindenki sorban áll, hogy ebédet vegyen, olyanok, mintha összetartoznának, és muszáj azt kívánnom, hogy bár én is közöttük lehetnék. De nem akartam azzal zavarni aput, hogy pénzt kérek tőle, mert akkor mindig olyan elgyötörtnek látszik, Amy nénitől meg nem kérhetek, mert azt hiszi, boldogan beérem a császárzsemlével. Viszont elkezdtem gyűjteni az aprót – felszedtem a földről a centet, kivettem a lerobbant üdítős automatából a negyeddollárost, és tegnap elemeltem ötven centet Amy néni tükörasztaláról. Akkor rosszul éreztem magam, viszont futotta belőle egy zacskó Nutter Butterre.

Olyan jó volt benne minden. Úgy szerettem sorba állni a többiekkel. Annyira tetszett, hogy az előttem álló lánynak úgy göndörödik a tarkóján a vörös haja, amiből rögtön látszik, hogy maga süti be. És úgy szerettem a vékony gyűrődést a fólián, amikor feltéptem a tasakot. Szerettem minden omlós-porhanyós falatot.

Utána ez történt: majszoltam egy Nutter Buttert, és Skyt lestem a hulló levelek záporán át. Ekkor látott meg engem. Elfordult, hogy beszéljen valakihez. A mozgása átment lassítottba. A tekintetünk találkozott egy pillanatra, még mielőtt elkaptam a magamét. Olyan érzés volt, mintha szentjánosbogarak gyúltak volna ki a bőröm alatt. Na, szóval, amikor felnéztem, Sky még mindig figyelt. A szeme olyan volt, mint a te hangod: kulcs egy olyan helyhez bennem, amelynek az ajtaja bármikor felpattanhat.

Szeretettel

Laurel

Kedves Judy Garland!{2}

Azért határoztam el, hogy neked fogok írni, mert változatlanul az Óz a kedvenc filmem. Anyu mindig azt tette be, ha beteg voltam, és nem mehettem iskolába. Bekészített hozzá gyömbérszörpöt rózsaszín műanyag jégkockákkal és fahéjas pirítóssal, te pedig énekelted, hogy „Somewhere Over the Rainbow”.

Tudom, hogy mindenki ismeri az arcodat. Mindenki ismeri a hangodat. De nem mindenki tudja, honnan jöttél, amikor még nem kerültél be a filmekbe.

El tudlak képzelni kislánynak egy decemberi napon, abban a városkában, ahol felnőttél a Mojave-sivatag peremén, ahogy szteppelsz apukád mozijának a színpadán, és énekelsz a csing-ling-ling száncsengőkről. Ott tanultad meg, hogy a taps hangja olyan, mint a szereteté.

El tudlak képzelni nyári estéken, amikor mindenki azért jött a moziba, hogy meneküljön a forróságtól. Te kiálltál a hűtött levegőben a színpadra, és egy percre elfeledtetted a nézőkkel, hogy van olyan is, amitől félniük kellene. Anyukád és apukád felmosolygott rád. Akkor látszottál a legboldogabbnak, ha énekeltél.

Utánad egybemosódó szürkeségben pergett le a film, és te elálmosodtál. Apukád kivitt a moziból, és hazahajtott a nagy autóval, ami olyan volt, mintha egy hajó úszna a föld fekete kátránymezején.

Sose akartad, hogy mások szomorkodjanak, ezért mindig énekeltél. Álomba énekelted magad, ha a szüleid veszekedtek. Ha pedig nem veszekedtek, azért énekeltél, hogy nevessenek. A hangodat használtad ragasztónak, hogy összetartsd a családot, aztán pedig magadat.

Anyu annak idején bölcsődallal altatott engem és Mayt. Reggelre új nap virrad rád, zümmögte. Simogatta a hajamat, és addig maradt mellettem, amíg el nem aludtam. Ha nem tudtam elaludni, azt mondta, képzeljem azt, hogy egy buborékban vagyok a tenger fölött. Behunytam a szememet, és már libegtem is a buborékban, és hallgattam a hullámokat. Lenéztem a csillámló vízre. Ha a buborék kipukkant, hallottam anyu hangját, amint új buborékot kerekít körém.

De ha most próbálom odaképzelni magam a tenger fölé, a buborék azonnal kipukkad. Riadtan ki kell nyitnom a szemem, mielőtt becsapódok. Anyu túl szomorú, hogy foglalkozzon velem. Ő és apu rögtön azután mentek szét, hogy May elkezdte a középiskolát, és amikor May csaknem két évvel később meghalt, anyu meg sem állt Kaliforniáig.

Miután ketten maradtunk itthon apuval, tele van visszhangokkal a ház. Gondolatban visszamegyek ahhoz a perchez, amelyben még együtt voltunk. Érzem a sistergő pecsenye szagát, amit anyu süt vacsorára. A pillanat sziporkázik. Ha kinézek az ablakon, majdnem látom magamat és Mayt, ahogy hozzávalókat gyűjtünk a tündérkedéshez.

Most nem anyunál töltök minden második hetet, úgy, ahogy én és May csináltuk a válás után, hanem Amy néninél. Az ő háza másképp üres. Nincs tele kísértetekkel. Csend van benne, és polcok, megpakolva rózsás porcelánnal, porcelánbabákkal és rózsaszappannal a bánat ellen, de, gondolom, azt arra az esetre tartalékolják, amikor komolyan szükség lesz rá. Addig csak Ivoryt használunk a fürdőszobában.

Most a néni hideg házából, a rózsaszín foltvarrott takaró alól nézek ki az ablakon, keresem az első csillagot.

Bár elmondhatnád nekem, hol vagy most. Mármint tudom, hogy meghaltál, de azt hiszem, kell lennie az emberben valaminek, ami nem tűnhet el csak úgy. Sötét van odakint. Te odakint vagy valahol. Szeretnélek beengedni.

Szeretettel

Laurel

Kedves Elizabeth Bishop!{3}

Két dolgot szeretnék elmondani neked, amik ma történtek angolon. A te versedet olvastuk, és én először szólaltam meg az órán. Már két hete járok iskolába, de eddig leginkább azzal töltöttem az időt, hogy bámultam az ablakból a madarakat, ahogy röpködnek a telefondrótok és a rezgő nyárfák között. Erre a Sky nevű fiúra gondoltam, és azon töprengtem, mi járhat a fejében, ha behunyja a szemét, amikor hallom, hogy a nevemen szólítanak. Felnéztem. A bordáim között repdesni kezdtek a madárszárnyak.

Mrs. Buster engem bámult. – Felolvasnád, Laurel?

Azt se tudtam, melyik oldalon vagyunk. Éreztem, ahogy kiürül az agyam. De aztán Natalie hozzám hajolt, és kinyitotta a megfelelő versnél a fénymásolatomat. Így kezdődött:

Veszteni megtanulhatsz, nem nehéz:

oly sok az elveszni áhító tárgy,

elhagyhatod őket, és nincs semmi vész.

Először borzasztóan izgultam, de aztán olvasás közben elkezdtem odafigyelni, és csak úgy megértettem:

Veszíts naponta! Nagy bajnak ne nézz

elkallódott kulcsot, unalmas órát,

veszteni megtanulhatsz, nem nehéz.

Majd légy még nagystílűbb vesztő, és merész,

Neveket veszíts, helyeket, ahol rád

öröm várna. Mindebből semmi vész.

Anyám óráját is, sőt – vége, kész,

oda egy híján három szép lakóház.

Veszteni megtanulhatsz, nem nehéz.

Elhagytam két szép várost, egy egész

kontinenst, minden országát, folyóját:

hiányzanak, de még sincs semmi vész.

Még rád is (gunyoros hang, drága kéz-

mozdulatok) ez áll. Nyilvánvaló hát:

Veszthetsz nyugodtan bármit, semmi vész.

Ha úgy is érzed (írd le!), túl nehéz.{4}

Azt hiszem, túlságosan remeghetett a hangom, mintha a verstől megindult volna alattam a föld. Halálos csend lett az osztályban, mire elhallgattam.

Mrs. Buster azt csinálta, amit szokott, vagyis meresztette az osztályra a nagy gülü szemét, és megkérdezte: – Mi a véleményetek?

Natalie rám sandított. Gondolom, kínosan érezte magát, mert az osztály nem Mrs. Bustert nézte, hanem engem. Úgyhogy jelentkezett, és azt mondta: – Ez persze hazugság. Nem olyan könnyű elveszteni a dolgokat. – Akkor mindenki elfordult tőlem, és Natalie-t bámulta.

– Miért van az, hogy bizonyos dolgokat nehezebb elveszíteni, mint a többieket? – kérdezte Mrs. Buster.

– Hát természetesen a szeretet miatt – magyarázta elnéző fölénnyel Natalie. – Minél jobban szeretünk valamit, annál nehezebb elveszíteni.

Jelentkeztem, mielőtt gondolkozhattam volna.

– Úgy gondolom, ha olyasmit veszítünk el, ami ennyire közel áll hozzánk, az olyan, mintha magunkat veszítenénk el. A vers végén azért olyan nehéz Elizabeth Bishopnak, hogy még akár írjon is róla. Szinte nem is jut eszébe, hogyan kell. Mert már azt is alig tudja, hogy kicsoda.

Az összes tekintet felém fordult, ám ekkor, hál’ istennek, kicsengettek.

Olyan gyorsan szedtem össze a cuccom, ahogy tudtam. Ránéztem Natalie-ra, aki úgy nézett vissza, mintha talán engem várna. Arra gondoltam, ez lehetne a nap, amikor megkérdezi, nem akarok-e vele ebédelni, és végre felállhatnék a kerítés tövéből.

Ám Mrs. Buster megelőzte.

– Laurel, idejönnél egy percre? – Hogy gyűlöltem, amiért Natalie elment! – Hogy vagy? – kérdezte, miközben az asztala előtt toporogtam.

A tenyerem még mindig izzadt attól, hogy megszólaltam az osztály előtt.

– Izé. Jól.

– Nem adtad be az első dolgozatot. A levelet.

Bámultam a padlóról visszavert neonfényt, és azt motyogtam:

– Ja, igen. Elnézést. Még nem fejeztem be.

– Semmi baj. Ezúttal adok haladékot, de szeretném megkapni a jövő héten.

Bólintottam.

– Laurel – mondta –, ha valaha is beszélni akarnál valakivel…

Üresen néztem föl rá.

– Régebben a Scandiában tanítottam – fogalmazott óvatosan. – May elsőben nálam tanult angolt.

A lélegzetem elakadt. Szédülni kezdtem. Arra számítottam, hogy itt senki sem tudja, vagy legalábbis nem beszél róla. De Mrs. Buster most úgy meredt rám, mintha magyarázatot adhatnék egy iszonyú titokra. Nem adhattam.

Végül csak annyit mondott:

– Különleges lány volt.

Nyeltem egyet.

– Ja – mondtam. Azzal kijöttem.

A folyosón a ricsaj úgy zúgott, mint a leghangosabb folyó, amit hallottam valaha. Arra gondoltam, hogy behunyhatnám a szemem: akkor esetleg elvihetnének ezek a hangok.

Szeretettel

Laurel

Kedves River Phoenix!{5}

May szobája apu házában ugyanolyan, mint volt. Pontosan ugyanolyan, csak az ajtó marad zárva, és egy hang sem hallatszik odabentről. Néha felébredek álmomból, és mintha az ő lépéseit hallanám, ahogy beoson a házba az átbulizott éjszaka után. A szívem ilyenkor megdobban az izgalomtól, és felülök az ágyban, amíg eszembe nem jut.

Ha nem tudok visszaaludni, felkelek, lábujjhegyen odamegyek az ajtajához, elfordítom a kilincset, óvatosan, nehogy nyikorogjon, és belépek May szobájába. Mintha el se ment volna. Minden úgy van, mint azon az estén, amikor utoljára voltunk moziban. A tükörasztalon keresztbe téve a két hullámcsat. Felveszem és a hajamba tűzöm őket. Azután visszateszem pontosan ugyanolyan kereszt alakba. A kereszt a majdnem kiürült Sunflower parfümös flakon és a rikító szájrúzs felé mutat, amely sose volt rajta, amikor elment hazulról, de mindig rajta volt, amikor hazajött. A könyvespolca tetején a gyűjteményei: szív alakú napszemüvegek, félig égett gyertyák, kagylók, geódák, amiket kettéfűrészeltek, hogy kilátsszanak a kristályaik. Lefekszem az ágyára, felnézek a tárgyaira, és megpróbálom azt képzelni, hogy itt van. Bámulom a falitáblát, amelyet betakarnak a rajzszöggel feltűzött préselt virágok, újságból kitépett horoszkópok és fényképek. Az egyiken mi vagyunk anyuval kicsi korunkban az egyik nyáron, egy társzekéren. Egy másik a szalagavató előtt készült róla: azt a hosszú, átlátszó ruhát viseli, amit az ócskásnál talált, a hajában ugyanazzal a rózsával, amely itt száradt el a falitáblán.

Kinyitom May szekrényét, nézem a csillogó blúzokat, a rövid szoknyákat, a nyakban kivágott pulóvereket, a combban felhasogatott farmereket. A ruhái ugyanolyan merészek, mint ő volt.

A falon az ágya fölött egy Nirvana-poszter, mellette a te képed az Állj mellémből. Félig szívott cigaretta lóg a szádból, a járomcsontodat gránitból faragták, a hajad selyemszőke. A nővérem szeretett téged. Emlékszem az első alkalomra, amikor láttuk a filmet. Pont azelőtt volt, hogy anyu és apu szétmentek, pont azelőtt, hogy May elkezdte a középiskolát. Sokáig fent maradtunk, csak mi ketten, egy halom pléddel és egy csöbör fóliás pattogatott kukoricával, amit May csinált, és akkor jött a tévében a film. Ekkor láttunk először. Olyan gyönyörű voltál! De ennél is fontosabb, hogy olyan ismerős voltál. A filmben te törődtél Gordie-val, aki elvesztette a bátyját. Te védelmezted. Pedig neked is megvolt a magad baja. A szülők, a tanárok és mindenki rosszakat feltételezett rólad a családod híre miatt. Amikor azt mondtad: „Bár elmehetnék egy olyan helyre, ahol senki sem ismer!”, May hozzám fordult, és így szólt: „Bár áthúzhatnám onnan a képernyőről ide, a nappaliba! Hozzánk tartozik, nem gondolod?” Bólintottam, hogy egyetértek. Amikor véget ért a film, May kijelentette, hogy szerelmes beléd. Tudni akarta, milyen vagy most, úgyhogy apu számítógépén May rád keresett. Megvolt az összes képed, az Állj mellémből, meg még másokból, amikor idősebb lettél. Mindegyiken egyszerre voltál vagány és érzékeny. Aztán azt láttuk, hogy meghaltál. Túladagolásban. Csak huszonhárom voltál. Mintha megállt volna a világ. Hiszen majdnem ott voltál velünk a szobában, de már nem voltál a földön.

Utólag visszanézve azt hiszem, azon az estén kezdett megváltozni minden. Akkor talán nem voltak meg hozzá a szavaink, de amikor kiderítettük, hogy meghaltál, az olyan volt, mintha először láttuk volna meg, mi történhet az ártatlansággal. Végül May kikapcsolta a számítógépet, és letörölte a könnyeket az arcáról. Azt mondta, hogy számára mindig élni fogsz.

Utána ahányszor csak láttuk az Állj mellémet (megszereztük a DVD-t, és újra meg újra megnéztük azon a nyáron), a végén mindig levettük a hangot annál a résznél, amikor Gordie azt mondja, hogy Christ, akit te játszottál, megölték. Nem akartuk. Te olyan voltál, a fejed körül a glóriával – fiú voltál, olyan fiú, akiből igazi férfi lesz. Mi annak akartunk látni, aki tökéletes és halhatatlan.

Tudom, hogy May meghalt. A fejemben tudom, de nem látszik valóságosnak. Még most is azt érzem, hogy itt van velem valahogy. Mintha egy éjszaka visszamászna az ablakon, ahol kiszökött hazulról, és beszámolna a kalandjáról. Talán ha megtanulnék jobban hasonlítani rá, tudnám, hogyan élhetnék jobban nélküle.

Szeretettel

Laurel

Kedves Amelia Earhart!{6}

Még emlékszem, amikor felsőben először hallottam rólad a társadalomtudományi órán, és majdnem irigy lettem rád. Tudom, hogy ez helytelen olyasvalakivel szemben, aki tragikus halált halt, de én nem a halált irigyeltem tőled, hanem a repülést és az eltűnést. Azt, ahogy a Földet láttad a levegőből. Nem féltél attól, hogy odaveszel. Te csak felszálltál.

Ma délelőtt úgy döntöttem, hogy szükségem van a te bátorságod icipici morzsájára, mert majdnem három hete vagyok középiskolás, és nem ücsöröghetek a kerítés tövében örökké. Tehát miután átnéztem az összes régi ruhámat, amelyek között hiába kerestem megfelelőt, mert egyformán borzalmasak, odamentem May szekrényéhez, kinyitottam, belenéztem. Tele volt színes, bátor cuccokkal. Hogy feszültek rajta! Amikor reggel kilépett a házból a vállára vetett hátizsákjával, úgy tetszett, mintha elébe futna köszönteni az egész világ! Kiemeltem az első napon viselt szerelését, egy rózsaszín kasmír pulóvert, nirvánás jellel, meg egy rövid rakott szoknyát. Azt vettem fel. Ezúttal nem néztem bele a tükörbe, mert tudtam, hogy halálra rémülnék, ha meglátnám magam. Csak arra figyeltem, hogyan simogatja a pucér lábamat a szoknya, és elgondoltam, hogy érezhette benne magát May.

Apu vitt be az iskolába, és éreztem, ahogy figyel. Mikor megállt abban a sávban, ahol ki szokott tenni, óvatosan megjegyezte:

– Milyen csinos vagy ma.

Tudtam, hogy felismerte May szerelését.

– Kösz, apu. – Ennyit mondtam halvány mosollyal, és kiugrottam a kocsiból.

Aztán az ebédnél, ahogy mentem keresztül a menzán a kinti asztalokhoz, figyeltem, ahogy a többiek összeverődnek, és mindenki boldog, mintha ugyanabban a filmben szerepelnének. Láttam Natalie-t az angol osztályomból azzal a lángolóan vörös hajú lánnyal. Együtt ültek az asztalnál a tömeg közepén. Dobozos üdítő volt előttük, és semmi étel. Olyanok voltak, mintha direkt az ő hajukra sütne a nap. Natalie copfot viselt rajzolt tetoválásokkal, és Batman-pólót, ami feszült a mellén. A vörös hajú lányon fekete spagettipántos póló volt és élénkpiros sál. A száját is élénkpirosra rúzsozta. Nem úgy öltözködtek, mint a népszerű lányok, akik olyan tiszták és rendesek, mintha divatlapból vágták volna ki őket. De nekem gyönyörűek voltak, mint egy-egy csillagkép. Egy olyan, amelyhez én is tartozhatok talán. Olyan lányoknak látszottak, akik Maynek lehettek volna a barátnői. Elhajtották a focista srácokat, akik körülnyüzsögték a vörös hajút.

Olyan borzasztóan szerettem volna melléjük ülni, hogy az egész testem belefájdult. Elindultam feléjük, arra gondolva, hogy Natalie talán észrevesz. De megriadtam, és visszatértem a kerítéshez, ahol leültem. Aztán felálltam, majd ismét leültem.

Az jutott eszembe, amit mondtál: Az élet több annál, hogy utasok legyünk. Arra gondoltam, ahogy hasítasz az égen. Mayre gondoltam, ahogy kirohan a reggelbe. Végigfuttattam a tenyeremet a pulóverén, amelyet viseltem. És odamentem. Amikor közel értem az asztalhoz, csak úgy álltam vagy félméternyire. Éppen összehajoltak, hogy kicseréljék az üdítőjüket, és mindegyikük ihasson egy másfajta ízt, amikor megérezték, hogy van ott valaki, és felnéztek. Szerintem azt hitték, hogy egy újabb focista srác lesz, és Natalie először bosszúsnak látszott. De azonnal kedves lett az arca, ahogy felismert. Annyira igyekeztem kigondolni valamit, amit mondhatnék, de nem tudtam. Körülöttem surrogtak a hangok. Kezdtem lefagyni.

Ám ekkor meghallottam Natalie-t:

– Hé, hiszen mi együtt járunk angolra!

– Ja. – Kaptam az alkalmon, és leültem a pad végére.

– Natalie vagyok. Ő Hannah.

– Laurel vagyok.

Hannah felnézett az üdítőjéről.

– Laurel? Király név!

Natalie beszélni kezdett az osztályunk „dinkáiról”, amire a legjobb igyekezetem szerint próbáltam odafigyelni, de igazából annyira boldog voltam, amiért ott lehetek, hogy nem tudtam összpontosítani arra, amit mond.

Ebéd végére megdicsérték a szoknyámat és az egész szerelésemet, és kérdezték, akarok-e velük menni tanítás után az állami nagyvásárba. Nem hittem a fülemnek! Felhívtam aput az új mobilomon, ami elvileg csak vészhelyzetekre van (noha máris megmondhatom, hogy nem csak akkor fogom használni). Mondtam, hogy néhány lány elhívott lógni tanítás után, úgyhogy ne izguljon, ha nem talál otthon, amikor hazajön a munkából, és majd busszal megyek haza, ahogy szoktam. Hadartam, hogy ne legyen ideje tiltakozni. Most algebrán vagyok, és alig várom, hogy kicsengessenek. Cseppet sem értem a számokat a táblán, mert egy örökkévalóság óta először mehetek valahova.

Szeretettel

Laurel

Kedves Amelia Earhart!

Amikor kimentünk a nagyvásárba, az pont olyan jó volt, mint kicsi koromban, és olyan giccses is, amilyennek lennie kell – tele bódékkal, ahol cowboykalapokat és festékszóróval készült pólókat árultak, és mindennek olyan szaga volt, mint a nagyvásári kajáknak. Mindenkinek kopogott a szeme az éhségtől, és Natalie meg Hannah úgy mondták: „Kopog a szemem az éhségtől!”, amit könnyű volt utánozni. Könnyű volt alkalmazkodni hozzájuk.

Amikor sorban álltunk fodros krumpliért, Hannah kacérkodni kezdett azzal a sráccal, aki előttünk állt a sorban. Fehér atlétatrikója, hátranyalt fekete haja volt, és úgy tudott bámulni, amitől kedvem támadt megharapni. Hannah vörös haja olyan egyenes, mint a szög, ő legalábbis ezt mondta, de mindennap becsavarja. Ruganyos, vörös gyűrűk keretezik az arcát, és a nagy szeme olyan, mintha mindig valami hihetetlent látna. Az ajka meg mintha félig mosolyogna valamin, amit senki más nem ért.

Izgultam, mert nem volt nálam pénz, és azon gondolkoztam, hogy azt mondom, nem is vagyok olyan éhes, de mire ránk került a sor, Hannah hagyta, hogy a srác fizessen helyettünk. Ideges lettem tőle, mert nagyon közel hajolt Hannah-hoz. Arra gondoltam, hogy csinálni fog valamit, de amikor megkaptuk a krumplinkat, Hannah csak annyit mondott, hogy kösz, azzal elsétált, a fiú meg bámulhatott utána. Azt hiszem, Hannah kissé megjátszotta magát, de Natalie-nak nem imponált a srác, mert csak annyit mondott: – Sok volt a zselé?

Evés után odamentünk a kerítéshez cigarettázni. Még sose cigiztem, és nem tudtam, hogy kell. Mayt láttam cigizni, úgyhogy őt próbáltam utánozni. Bár azt hiszem, így is látszott. Natalie annyira kacagott, hogy köhögni kezdett.

– Nem, így kell! – Azzal megmutatta, hogyan tüdőzzem le a füstöt. Mint amikor belélegzünk. Nagyon megszédültem tőle, és valahogy émelyegtem. Mire befejeztük, eléggé cikcakkban jártam.

Szóval mire Natalie-nak és Hannah-nak megjött a kedve a szórakozáshoz, már nem is tudtam, akarok-e. Volt egy különleges szerkezet, amire be lehetett fizetni, és belecsatolták az embert egy hámba, azután felhúzták a magasba, magasabbra a város összes házánál. Azután onnan leejtették, és az ember végigrepült az egész vásár fölött. Végül azt mondtam, hogy elfelejtettem pénzt hozni, de Hannah azt mondta, neki van még a keresményéből, és elmagyarázta, hogy hetente pár estét pincérnősködik egy Japán Konyha nevű étteremben.

– Olyan csinos a csaj – mondta Natalie, és rámosolygott Hannah-ra –, hogy felvették, pedig még csak tizenöt.

– Pofa be – szólt rá Hannah. – Azért vettek fel, mert látták rajtam, hogy kiváló munkaerő leszek!

Kiszámolta a pénzét, ami nem volt elég, de azt mondta, hogy ha kacérkodunk a gépkezelő pasival, kevesebbért is fölenged. Mire ránk került a sor, nekem már dübörgött a szívem. Valahol azt reméltem, hogy a pasi nemet mond, mert komolyan féltem. Ám Hannah elővette a legszebb mosolyát, és a fickó hajlandó volt engedni az árból. Rád gondoltam, és hogy milyen bátor voltál a gépeden. Olyan bátor, hogy a környezeted is felbátorodott tőled. És a következő pillanatban ott voltunk hárman összeszíjazva, és a pasas felhúzott. Miközben vártuk, hogy leejtsenek, láthattuk a pici embereket a vásárban. Elfelejtettem félni. Arra gondoltam, hogy azok odalent, akik olyan aprók a magasból, mind olyanok, mint egy-egy sziget, titkos erdőkkel, rejtett gondolatokkal.

Akkor leejtettek! Nem is figyelmeztettek! Repültünk! Tökéletes érzés volt, suhanni a késő délutáni napsütésben, a sült kukorica, a fodros krumpli és a forgácsfánk illatában, a szigetek fölött. Olyan gyorsan repültünk, hogy amikor kinyitottam a szám, egy egész új világ jött belém, a lányok mellett, akik az új barátnőim is lehetnek.

Rád gondoltam, ahogy felülről figyeled az örökké változó földet: a hullámzó, magas füvet, a folyók hosszú ujjait és a tengeri ködöt, amint beszippantja a partot. És arra gondoltam, hogy amikor eltűntél odalent, neked is át kellett változnod köddé.

Szeretettel

Laurel

Kedves Kurt Cobain!

Egész hétvégén azon izgultam, hogy Natalie és Hannah hétfőig elfelejthetnek az iskolában, de ma angolon Natalie odacsúsztatott egy cédulát, amelyre azt írta, hogy dinka! És egy nyilat is rajzolt rá, ami a mellettem ülő srác irányába mutatott, aki pucér didiket rajzolt a költészeti fénymásolatra. Átnéztem Natalie asztalára, és mosollyal jeleztem, hogy vettem a viccet. Ebédnél meg azt láttam, hogy Natalie és Hannah integetnek az asztaluktól. A szívem ugrott egyet. Gyorsan a szemétbe dobtam az ebédemet a császárzsemlével, és odaültem hozzájuk. Hannah, aki a sajtos krumpliszirom zsírját nyalogatta az ujjáról, elém tolta a tasakot.

Igyekeztem nem odanézni, de a szemem egy idő után megtalálta Skyt. Láttam, hogy látja, hogy az új barátnőimmel vagyok. Engem is úgy kiemel-e vajon a nap, mint őket? Elképzeltem, amint fényesebben sugárzok, és megengedtem magamnak egy túl hosszú visszapillantást Skyra.

Hannah rajtakapott.

– Te meg kit bámulsz?

– Senkit – motyogtam, de az arcom átforrósodott, és valószínűleg olyan vörös is lett, mint egy hazugságmérő.

Hannah nem engedett.

– Kit? Mondd meg!

Nem akartam kockáztatni, hogy elveszítsem az új barátnőimet, így azt feleltem:

– Ó. Hát. Azt hiszem, Sky a neve.

Hannah kiszúrta.

– Aha! Sky! Ja. Mr. Talány.

– Hogyhogy? – kérdeztem.

Hannah vállat vont.

– Az egyik olyan srác, akit mindenki ismer, de senki sem ismeri igazán. Valahogyan sikerül barátságosnak látszania, anélkül, hogy bárkivel is barátkozna. Tavaly került ide. Harmadikos. De azért irtó dögös. Fölcsípném.

Natalie belebokszolt a vállába.

– Hannah!

– Mi van? – kérdezte Hannah. – Nem azt mondtam, hogy meg is teszem. Ő Laurelé.

Ismét elvörösödtem, és azt motyogtam, hogy nem is.

Hannah hátralesett, és kijelentette:

– Majd úgy csináljuk, hogy a tied legyen. Most is néz.

Amikor odapillantottam, még mindig nézett.

Akkor döbbentem rá, hogy talán ilyen vagyok, mint ez a lány, aki itt sütteti a lábát az átforrósodott betonon a reggel megkurtított, ócska farmerjében, és May ezüstfehér blúza csillámlik rajta a napfényben. Mintha egy láthatatlan banda zendített volna rá egy új élet kísérőzenéjére. Téged hallottalak. Vajon így érezte magát May, amikor középiskolás volt? Így kellett lennie, mert ez az ő kedvenc zenéje volt, azok a számok, amiket együtt hallgattunk valamikor. Itt volt a világ, amelyben May eltűnt. Felnéztem a pirulásomból, el Sky mellett, akinek a tekintete még mindig nem mozdult el rólam. Natalie és Hannah felé fordultam, és teli torokból fölnevettem. Csordultig elteltem azzal a titkos valakivel, akivé lehetek. Szia, szia, szia!

Szeretettel

Laurel

Kedves Kurt!

Tuti, hogy May ruháinak varázsereje van, mert amióta viselem őket, elkezdtek történni a dolgok. Egész héten együtt ebédeltem Natalie-val és Hannah-val. Azután ma, pénteken, éppen bioszra mentem a folyosón, csak mindig a fényes csíkokra lépve a padlón. Hirtelen felnéztem, mert majdnem beleszaladtam valakibe. Ő volt az. Sky. Ha kinyújtom a kezemet, megérinthettem volna.

– Szia, mizu? – kérdezte, és olyan volt a hangja, mint a kavics, amely most változik át kristálycukorrá.

Törtem a fejemet, hogy mit feleljek. Tudom, hogy a „mizu” csak ilyen fordulat, amit mondani szoktak, de nagyon nehéz válaszolni rá. Mintha a „semmi” lenne rá az egyetlen válasz. De nem akartam azt felelni, hogy „semmi”, mert igazság szerint nagyon sok újság volt.

Így hát azt mondtam: – Láttalak a múltkor. – Minden szó olyan volt, mint egy-egy kavics, amelyek most süllyednek a tóba.

Bólintott, kissé félrehajtva a fejét. Mintha azt próbálná kitalálni, hogy ki vagyok.

– Laurel vagyok – segítettem.

– Sky. – Mosolygott.

Már épp rá akartam vágni, hogy tudom, de észbe kaptam. Amikor kitisztult a szemem előtt a kép, láttam, hogy Nirvana-pólót visel. Ez annyira tökély volt, hogy azt mondtam: – Szeretem Kurt Cobaint.

– Igen? Melyik a kedvenc albumod?

– In Utero.

– Az jó. Mert mindenkinek a Nevermind. Mármint mindenkinek, aki nem jól figyel oda.

Mosolyogtam, és téptem az agyamat, hogy ne dögöljön be a beszélgetés.

– Ja. Tényleg szeretem, hogy… hogy Kurtnek olyan a hangja, mintha, mintha belülről robbanna szét. – Egyszerűen nem hittem el, hogy én mondtam ezt.

Ám Sky úgy bólintott, mintha értené, miről beszélek. Hirtelen rájöttem, hogy úgy néz, mintha meg akarna érinteni. Húzogattam May szűk narancsszín pólóját. A bőröm égett. El kellett szabadulnom onnan, még mielőtt kicsapnak belőlem a lángok.

– Éppen bioszra megyek.

– Oké – mondta Sky. – Talán még összefutunk.

Bólintottam, és eljöttem. A szívem kalapált. Győzködtem magamat, hogy ne nézzek hátra. De hátranéztem. Sky még mindig engem figyelt. Éreztem, hogy szikra pattan valahonnan – abból a titokból, hogy mit lát Sky, amikor rám néz?

Az órán, mialatt Mr. Smith a kovalens kötésekről magyarázott, újra és újra lejátszottam magamban a jelenetet, és mindannyiszor új részleteket fedeztem föl benne. Például hogy Sky kissé felgyűrte a pólója egyik ujját. És a bicepszén felborzolódtak a szőrszálak. És szeplős volt a szemhéja. Arra gondoltam, amit Hannah mondott, vagyis hogy Sky máshonnan került ide. Vajon honnan? És vajon volt-e már szerelmes?

Szeretettel

Laurel

Kedves Amy Winehouse!{7}

Emlékszem egy éjszakára, amikor May jó sokáig kimaradt; ahogy hazajött, beosont a szobámba, leheveredett az ágyamra, és azt súgta: „Ezt hallanod kell!” A fülembe dugta a fülhallgatóját, majd visszadőlt a párnára, és én először hallhattam a hangodat. I go back to black, ezt énekelted. A szvingelő ritmus egész vidáman hangzott, de a hangod selyme alatt ott volt a seb, bár ezt nem lehet ilyen egyszerűen leírni. Úgy tudtál énekelni, hogy abban rengeteg érzés keveredett. Azt pedig elmondhatom, hogy a szívedből jött minden szavad. Igazat énekeltél.

Kiderült, hogy Hannah, az új barátnőm is szeret téged. Együtt vagyunk tesin a nyolcadik órában, és ő folyton elfelejti behozni a tornaruháját. Amióta két hete együtt voltunk a vásárban, én is gyakran úgy teszek, mintha otthon felejtettem volna a sajátomat, hogy ne kelljen kickballt játszani, tollaslabdázni vagy akármicsodázni, mint a többieknek, hanem sétálhassunk és dumálhassunk helyette a futópályán. Hannah énekes akar lenni, és néha énekelget nekem séta közben a számaidból. A „Stronger Than Me”, a „You Know I’m No Good” és természetesen a „Rehab” a kedvencei. Szereti ordítani, hogy nem, nem, nem!, és dobálja hozzá a vörös haját. Ugyanúgy nem akarja, hogy parancsolgassanak neki, mint ahogy te sem akartad.

Hannah bátornak mutatkozik, de látni rajta, hogy titkai vannak.

Az a típus, akibe a pasik belezúgnak, de nem úgy viselkedik, mint a szép lányok. Úgy viselkedik, mint aki próbálja megtalálni a kiutat önmagából. Mindig van legalább egy fiúja, időnként kettő is.

Mesélte, hogy a szülei meghaltak babakorában, ezért ő és a bátyja a nagynénjüknél laktak Arizonában. De a tesója túl sokat verekedett az iskolában, ezért a néni továbbküldte őket a nagyszüleikhez.

Hannah hetedikes volt, amikor idekerült, és rögtön az egyik legnépszerűbb nyolcadikos focista sráccal kezdett randizni. Utána egy másik focistával járt, azután egy harmadikkal, nyolcadikban pedig már két gimnazistával is. Habár a középiskolában azzal lóghatott volna, akivel akar, ő Natalie-t választotta, mert, mint mondta, látszott rajta, hogy benne „megvan”.

– Mi van meg? – kérdeztem.

Hannah vállat vont.

– Az, hogy más, még akkor is, ha nem akarja közhírré tenni. Például tudtam, hogy áthívhatom éjszakára, mert nem fog túlságosan kiakadni azon, hogy szeretem a lovamat, és a nagyszüleimmel lakom, akik kezdenek megsüketülni, és van egy vállalhatatlan testvérem, aki szeret ordítani.

Hannah mesélt arról a Kasey nevű pasiról is, akivel „lötyögni” szokott. Ő fogalmaz így. Munka közben, a Japán Konyhában ismerte meg, ahova Kasey a barátaival jött valakinek a születésnapjára. (A Japán Konyha jó hely a születésnapozásra, mert a séfek nyilvánosan főznek, és lángot fújnak az asztalnál.) Kasey főiskolás, így elég fura, hogy ennyivel fiatalabb lánnyal akar kezdeni. Kissé aggódom Hannah-ért, mert May is egy idősebb pasival járt, akit úgy hívtak, hogy Paul. Amikor megkérdeztem Hannah-tól, miért randizik egy főiskolással, csak nevetett, és azt felelte: – Koraérett vagyok!

Azt hiszem, Kaseynek jobban tetszik Hannah annál, hogy csak lötyögni akarjon vele, mert virágot küldözget neki. Piros tulipánt, ugyanis Hannah-nak az a kedvence. Szeret dicsekedni a virágaival az iskolában. Weiner igazgatónő már unja, hogy Hannah-nak folyton jönnek a küldeményei az irodába, de Hannah azt mondja, a virágokat a nagybátyja küldi a beteg nagymamának. Az igazgatónő megkérdezi, hogy a bácsi miért nem otthonra küldi a virágot, Hannah pedig azt feleli, hogy azért, mert senki sem nyit ajtót, és a tulipán csak elfonnyadna a napon. Az igazgatónő tudja, hogy Hannah hazudik, de nem tud mit mondani rá, mert Hannah nagyanyja tényleg beteg, a nagyapja pedig egyre rosszabbul hall, úgysem értené, ha az igazgatónő panaszkodni próbálna, meg valószínűleg túlságosan bele is fásult már a dologba. Így hát Hannah óráról órára hurcolja Kasey virágait, kiteszi őket az asztalára, megbújik mögöttük, hogy a tanárok ne lássák, és pofákat vág Natalie-ra.

Szerintem Natalie valahol utálja a virágokat, és utálja, hogy Hannah kapja őket. Mert mindig azt mondja, mennyire nem hisz a virágokban meg hasonlókban. De nem tudom, hogy ez igaz-e, mert rajzórán tulipánokat fest Hannah-nak. A múltkor mutatta meg tanítás után, de arra kért, ne szóljak Hannah-nak, mert ez meglepetés. Natalie csakugyan jól fest. Már az első tulipánsziromban annyi a színárnyalat, hogy össze sem lehet számolni.

Ezen a héten apunál vagyok, ami azt jelenti, hogy általában a városi busszal járok haza, mert apu túl későig dolgozik ahhoz, hogy fölszedhessen. De ma, ahelyett, hogy egyenesen hazaindultam volna iskola után, elsétáltam Natalie-val és Hannah-val a tejbüfébe. Odamenet Hannah és Natalie folyton villantani akartak. Először féltem villantani, aztán megpróbáltam elfojtani a félelmeimet, úgy, mint akkor, amikor May-jel mentünk valahova. És nagyon gyorsan elszaladtam utána. Mindannyiszor lehagytam Natalie-t és Hannah-t, akik csak pár sarokkal később értek utol, még mindig visítva és vihogva, és akkor én is visítottam és vihogtam. A legrosszabbon túlestem, és örültem, hogy hozzájuk tartozhatok.

Hannah vásárolt nekünk fagylaltot (észrevehetően büszke volt, hogy megteheti), majd azt mondta, hogy mennie kell dolgozni. Noha sokszor elkésik az iskolából, a munkába mindig pontosan érkezik. Mielőtt elment, azt mondta, Natalie-nál fog aludni másnap, ami péntek, és nekem is át kellene jönnöm. Annyira boldog voltam, amikor meghívott, mert ez azt jelenti, hogy kezdünk igazi barátnők lenni.

Apu pár perccel azután jött meg a munkából, hogy hazaértem a tejbüféből. Apu a Rhodes Építőiparinál dolgozik, a megrepedt alapozásokat javítja, meg hasonlók. Amikor May és én kicsik voltunk, és apu esténként belépett az ajtón, mindig rohantunk hozzá, hogy átöleljük. Szerettem, hogy mindig olyan izzadt és poros, mintha egy kalandból jönne. Anyu vacsorát készített, a ház olyan szagú volt, mint a sült hús és a chili. Apu mindig azt mondta rá, hogy precízen főz. Nem úgy, hogy összedobálta a hozzávalókat, és később kóstolgatott. Nála minden tökéletesen ki volt mérve.

De az élet nem ilyen. Nem tudhatjuk, miből mi sül ki, akkor sem, ha mi helyesen csináltunk mindent. Az élet ellenszegül az embernek. Akkor apu erősnek látszott az egész napos építkezés után. Most fáradtnak látszik, mintha elgázolta volna egy buldózer. Amikor May és én kicsik voltunk, jólesett rámászni. De most félek, hogy ha túl közel megyek hozzá, még megbotlok, és kiömlik belőle az a rengeteg bánat, amit magába fojt.

Szeretett megviccelni bennünket, például kicserélte cukorra a sót (ezt olyan gyakran csinálta, hogy szokásunk lett a tenyerünkbe szórni egy kicsit, amit megnyaltunk, hogy melyik melyik). Anyut idegesítette, de May és én viccesnek találtuk. Hétvégén eldugta az ébresztőóráját, például a rekamié egyik párnája alá, mi meg futkoshattunk a házban, és kereshettük, honnan szól. Vagy néha lyukakat fúrt a hűtőszekrényben tárolt almába, és gumicukorkukacokat nyomott a lyukakba. Ez volt a kedvencünk, mert ilyenkor gumicukrot ehettünk. Már nem csinál ilyet, de még mindig megpuszilja a homlokomat, amikor belép az ajtón. Azután megkérdezi, milyen volt a napom, mintha tudná, hogy ezt kell tennie, én pedig a legjobb igyekezetem szerint próbálok úgy beszélni, mintha jól éreztem volna magam.

Ma este sajtos makarónit és cseppnyi virsliket melegítettem a mikróban vacsorára, mert ez a kedvencünk. A mélyhűtőben még mindig ott vannak May halotti torának majdnem hat hónapos maradékai, de nem hiszem, hogy bármelyikünk is enne belőle.

– Tehát kezdesz barátokat szerezni? – kérdezte a sajtos makaróni mellől.

– Ja – mosolyogtam.

– Az remek – mondta apu.

– Tulajdonképpen meg is akartam kérdezni, hogy alhatok-e holnap Natalie barátnőmnél.

Apu habozott egy percig, miközben én drukkoltam. Végül annyit mondott: – Rendben, Laurel. – Rövid hallgatás után hozzátette: – Nem akarlak leszögezni magam mellé.

Azután bekapcsolta a baseballt – a Cubsnak szurkol, mert Iowában nőtt fel, a Cubs edzőtábora közelében –, én pedig vele néztem leckeírás közben. Régebben tartott nekem ilyen „a baseball olyan, mint az élet”-előadásokat, de már nem teszi. Úgyhogy csak csendben nézzük a tévét. Gondolom, pár dolog túlságosan szomorúra fordult ahhoz, hogy meg lehessen magyarázni bázisfutással meg egy hibás ütéssel.

Szeretettel

Laurel

Kedves Kurt!

Tegnap este életemben először rúgtam be. Miután megérkeztem Natalie-hoz, átmentünk a vegyesboltba, ahol nagyon hideg volt, az a légkondicionált fajta. Félig-meddig vacogva mentünk végig a tömények között, ahol Natalie leemelt a polcról egy palack After Shock fahéjlikőrt, és eldugta a pulóvere kapucnijába. Utána kivittük a vécébe, és lefejtettük róla a címkét, hogy ne csipogjon. Nem vettem tudomást a lázas szívverésemről, igyekeztem normálisan viselkedni, mintha máskor is csináltam volna már ilyet. Nem szóltam, hogy a szomszéd fülkéből átlátszik egy nő lába, mamás tornacipőben, meg egy kislány. Aztán csak úgy kisétáltunk.

Visszamentünk Natalie házába, ahol magunk voltunk, mert a mamájának randija volt aznap este. Natalie szerint ez azt jelentette, hogy majd csak reggel jön haza. Felmásztunk a házuk lapos tetejére a palackkal. Az After Shocknak fahéjízű kristályok vannak az alján, és amikor beleittam, úgy égetett, mintha édes tüzet gyújtottak volna a számban. Gyorsan lenyeltem, nem vágtam pofát, és azt sem árultam el, hogy először iszom szeszt. De arra gondoltam, hogy ha May megtette, én is megtehetem. Mennyire lehet rossz? Így hát engedtem, hogy a pia végigperzselje a torkomat, mielőtt leér a gyomromba. Megnevettetett és annyira ellazított, hogy elfelejtettem félni. Hanyatt dőltünk, néztük, ahogy húznak el fölöttünk a gépek, és egy dalt költöttünk hozzájuk. Nem emlékszem a szavakra, pedig töröm a fejemet. Arra emlékszem, hogy Hannah hangja olyan volt, mint a fahéjkristályok: édes és tüzes. Szerintem tényleg jó énekes lehetne belőle.

Nem vagyok biztos benne, hogy mi történt aztán, de végül lejöttünk a tetőről, és Natalie meg Hannah elmentek a hátsó udvarba, hogy ugráljanak a régi gumiasztalon. Én az első kertben hintáztam egy függőágyban, a zúgva közeledő csillagok alatt.

Arra gondoltam, hogyan osont ki May a házból éjszakánként, én pedig ébren vártam az ágyban, amíg vissza nem jött. Általában csak azt kellett hallanom, amint lábujjhegyen végiglopakodik a folyosón, és becsukja az ajtót: utána már alhattam, mert tudtam, hogy nem történt baja. Bár hébe-hóba az én szobámba jött be – ezt szerettem a legjobban –, és azt súgta: „Fent vagy?” Ekkor felpattant a szemhéjam, súgva válaszoltam, hogy igen, ő pedig leheveredett az ágyamra. A lehelete tüzes és édes volt, gondolom, olyan, mint az alkohol. Lassan elmosolyodott, a suttogása nevetésbe fúlt, és kissé összemosta a szavakat, mintha a hangok átfolynának egymásba. Beszámolt a kalandjairól – a fiúkról, a csókolózásról, a gyors autókról –, amiket valahogy úgy képzeltem el, mint amikor kicsi koromban azt hittem, hogy Maynek tündérszárnya van, azzal csapong éjszaka a csillagok között.

Felnéztem a függőágyból, és akkor váratlanul nagyon hangosan felzúgtak a csillagok. Émelyegni kezdtem, és azon töprengtem, igazából nem így érezte-e magát May azokon az éjszakákon, ha a csillagok addig forogtak körülötte, amíg szédülni nem kezdett, és azt sem tudta, hol van.

Hirtelen megijedtem, és már nem tudtam rendesen gondolkozni. Aggódtam, hogy rossz dolgok jutnak majd eszembe, úgyhogy elmentem megkeresni Hannah-t és Natalie-t. Ahogy kiléptem a deszkaajtón a hátsó udvarba, megláttam őket a gumiasztalon. Csókolóztak. Igaziból csókolóztak. És közben ugráltak. Egy pillanatra felnéztek, észrevették, hogy bámulom őket, és akkor elestek. Natalie felvisított, mert a fogából letört egy darab. Mindenfelé keresni kezdte. Próbáltam segíteni a keresésben, de nem volt sem a sima fekete gumiasztalon, sem a földön. Natalie idegeskedett, mert hátha lenyelte. Hannah is idegeskedett, mert hátha elmondom az iskolában mindenkinek, hogy mit csinált Natalie, amikor kicsorbította a fogát, bár én megesküdtem, hogy nem mondom el. Hannah nyaggatni kezdett, hogy nekem is meg kell csókolnom Natalie-t, különben elmondom. Az nem lehet, hogy én legyek az egyetlen, aki nem csókolózik, ezt mondta. De én nem akartam. Nem hallgattak rám. Natalie megragadott, és azt mondta, hogy meg fog csókolni, amivel megpecsételi a titkot. Váratlanul nehéz lett lélegeznem. Ziháltam. Elfutottam.