MÖRK LEONÓRA

ASSZONYOM, ÉDES ÚRNŐM

A szerzőtől a Jaffa Kiadó gondozásában megjelent:

A Hellinger-Madonna

A herceg és a lányka

A papagájos ablak

A porcelánlány

Az utolérhetetlen Mr. Yorke

Holdfény szonáta

Ködkirálynő

Lány igazgyöngyökkel

Törött tulipánok

Copyright © Mörk Leonóra, 2022

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Hegyi Péter

Szerkesztő Bardi Erzsébet

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Jaffa Kiadó

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-713-9

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Szerelem, hol a hűség, melyet az a csalárd ígért nekem? / Tedd, hogy visszatérjen hozzám, / Vagy ölj meg engem is, / Hogy ne kelljen tovább szenvednem.

(Monteverdi: A nimfa panasza)

I.

1618. április,
Wittenberg, Szászország

Fekete nadálytő

Ha gyökerét, levelét, virágát borba főzöd, iszod, az asszony állatok vérét megállítja[1]

A fiú a viharral érkezett, mint a garabonciás diák, aki rosszkedvében fergeteget támaszt és jégesőt. Felleghajtó köpenyében, hosszú, összekuszálódott hajával, sötét szemével hasonlított is a mesék ördöngös vándorára, és Johanna, mert több száz mérfölddel odébb, Itáliában tudta őt, csodálkozva kiáltott fel, amikor megpillantotta a küszöbön.

– Philipp! – ragadta meg a kezét, hogy behúzza az esőről a homoksárga kőkockákkal kirakott folyosóra. – Mi szél hozott erre? Talán sárkányháton repültél ide?

– Sárkányháton? Bárcsak képes lennék rá! – A fiú nevetésébe keserűség vegyült, miközben beljebb lépett, és lekanyarítva a válláról a fekete utazóköpenyt, lerázta róla az esővizet. – Az azt jelentené, hogy valóban varázserőm van.

A lány homloka aggodalmas ráncba szaladt. Mi ütött Philippbe, hogy nem érti a tréfát? És egyáltalán, mit keres itt, amikor Páduában kellene lennie? De nem akart rögtön faggatózni, inkább kinyitotta az utcára néző szoba fehérre festett ajtaját, hogy betessékelje a fiút.

Ekkor nyikorogni kezdtek az emeletre vezető falépcsők, és a lépcsősor aljában, egy halom szennyes vászonhuzatot ölelve magához, megjelent az idős gazdasszony, Brigitta. Kapkodva szedte a levegőt, mint mindig, amikor sokat kellett fel-alá szaladgálnia a földszinti konyha és az emeleti hálószobák között. Ha nem szorongatja a sok koszos ágyneműt, a vendég láttán összecsapta volna a kezét meglepetésében, így csak széles mosoly terült az arcára.

– Nahát, Philipp úrfi! Hát maga nem a taljánok között van?

A fiú gyerekkora óta ismerte az asszonyt, akitől annyi melegséget kapott, valahányszor a nagybátyjáéknál időzött, mint a saját nagyszüleitől soha. Válaszra nyitotta a száját, de mielőtt szóhoz jutott volna, Brigitta közelebb lépett, tetőtől talpig végigmérte, és felkiáltott:

– Hanem mi történt magával? Csak nem beteg? Olyan sovány, mint a téli nyúl!

Philipp ösztönösen hátrálni kezdett a nyitott ajtó felé, hogy megszabaduljon a vizslató tekintettől.

– Nincs semmi bajom, Brigitta! – tiltakozott közben, barátságos kifejezést erőltetve az arcára. – Ellenben, ha valami harapnivalót kaphatnék, mindjárt sokkal jobban érezném magam! Már azt sem tudom, hány napja, hogy útnak indultam.

– Hát persze, máris gondoskodom róla, egyet se féljen!

A hír, hogy a fiatalúr váratlanul megérkezett messze földről, és most étlen-szomjan toporog a küszöbön, minden egyéb gondolatot kiűzött az asszony fejéből. Feljebb nyalábolta az ágyneműhalmot, sarkon fordult, és magában motyogva elkacsázott a mosókonyha felé.

Johanna mosolyogva nézett utána. Brigitta a kapcsolatot jelentette az édesanyjával, akit a lány tizenkét éves korában veszített el. A gazdasszony, pontosabban akkoriban még csak egyszerű szolgáló, a kisasszonyával, a szép Fels Máriával került a házhoz, miután az férjhez ment gyerekkori szerelméhez, dr. Jeszenszky Jánoshoz.

Kislányként Johanna sokáig azt gondolta, az apja azért lett orvos, hogy segíthessen sokat betegeskedő feleségén. Később persze rájött, hogy ez szamárság, hiszen amikor a szülei megismerték egymást odahaza, Boroszlóban, még mindketten gyerekek voltak, vidámak, gondtalanok, és főleg egészségesek, mint a makk. Idővel egymásba szerettek, és a tizenéves Jeszenszky János abban a tudatban kezdte szorgalmasan látogatni előbb a lipcsei és a wittenbergi, majd a páduai és a római akadémia orvosi előadásait, hogy mihelyt megszerzi a diplomáját, összeházasodhatnak.

Jeszenszky doktor nagyon szerelmes volt a menyasszonyába. Johannának, amikor először hallotta a szülei történetét, az jutott eszébe, az apja legalább olyan derék férfiú, mint Jákob, aki hét esztendőt szolgált, hogy megkaphassa a feleségét. Sőt, még derekabb, hiszen ő tíz évet várt Máriára, amíg annak gőgös apja beleegyezett a házasságukba, de csakis azután, hogy 1594-ben a vőlegényt kinevezték a wittenbergi egyetemre az anatómia professzorának.

Jeszenszky Jánosné azonban már hatodik éve aludta örök álmát a soproni Szent Mihály-templom díszes síremléke mögött, és Johanna néha megrettenve eszmélt rá, hogy a róla őrzött emlékképei halványodnak. Ilyenkor lecsapta, ami éppen a kezében volt, felszaladt a lépcsőn az első emeletre, benyitott az édesapja hálószobájába, és megállt az ággyal szemközti falon lógó festmény, az édesanyja fiatalkori portréja előtt. A kép nem sokkal a szülei eljegyzése után készült: Mária szorosra fűzött, vörös bársonyruhát viselt a karjára simuló, fekete ujjakkal, dús melle két csábos halomként emelkedett ki a szűk, kivágott ruhából, sűrű, búzaszínű haja szabadon hullott a vállára, kék szeméből sütött a szerelem adta boldogság.

Mivel vörösbe hajló hajával, nyurga termetével Johanna jócskán kirítt a csupa szőke, gömbölyű nőből álló Fels családból, és hosszú, vékony végtagjai miatt boroszlói unokatestvérei régóta ráragasztották a Nyakigláb kisasszony csúfnevet, mindig őszinte bámulattal csodálkozott rá, hogy az édesanyja valaha mennyire szép volt. Ilyennek szerette látni, még ha gyerekként a való életben ritkán látta is ilyennek.

Az egykori viruló fiatalasszony ugyanis hamar hervadásnak indult, úgy élt a lánya emlékezetében, mint aki általában gyengélkedve feküdt odafent az emeleten, a ház legszebb, kertre néző hálószobájában. Jeszenszky doktor fáradhatatlan gondoskodással vette körül a feleségét, majd idővel Brigitta és maga Johanna is bekapcsolódott az ápolásába. Az asszonyt különféle női bajok gyötörték, a lány úgy tudta, ezért maradt ő egyedüli gyerek, ezért töltötte be mellette a testvér szerepét az unokabátyja, Philipp.

Amióta az eszét tudta, a házukban halomban állt mindaz a sok gyógynövény, amiről a füveskönyvek azt írják: „az asszonyember vére folyását megállítja”. Az édesanyját felváltva itatták hol veres rózsa bugájának kifacsart levével, hol édesköményteával vagy nadályfűvel főtt borral. Kipróbálták rajta a sárga gyopár levelének, virágának és gyökerének borban forrt főzetét, máskor a bábák babonás füvét, a kis holdrutát. A panaszai azonban, ha enyhültek is, hamarosan visszatértek, ők pedig nézhettek új szer után.

Johanna minden kecses, Madonna-szerű bája ellenére erős volt és szívós, ritkán esett ágynak, el sem tudta képzelni, hogyan képes valaki folyton betegeskedni. Szörnyen unalmas lehet, nem? A szülei példája viszont megtanította rá, hogy az ember nem cserépedény, amit a szemétre vetünk, ha eltörött. Akit szeretünk, amellett kitartunk, bármi történjen. Ha Philippnek szüksége van rá, mert bajba került – márpedig mi másért toppant volna be ilyen váratlanul –, akkor neki segítenie kell rajta. És habozás nélkül segíteni fog.

A szeme visszafordult a fiúra. Bár a sűrű eső miatt félhomály borult a folyosóra, látta, hogy igaza van Brigittának, valóban lefogyott. Philipp a Jeszenszkyek sötét színeit, szép vonásait és daliás testalkatát örökölte, most viszont a finom posztóruha úgy lötyögött rajta, mintha egy nálánál termetesebb személyre szabták volna, a szeme alá kék karikák rajzolódtak, az arcán űzött kifejezés ült.

– Azt mondod, szeretnéd, ha varázserőd lenne? – kérdezte a lány, miközben követte őt a tágas utcai szobába, amelynek három dupla szárnyú, félköríves ablaka a Collegienstrasséra nyílt. – És mire használnád?

Philipp nem felelt, csak megállt a vaskos szürke gerendák alatt, és körülnézett. A háromemeletes, fehér oromzatos házat nyolcvan évvel korábban Nemesszívű János Frigyes szász választófejedelem építtette Melanchthonnak. A nemzetközi hírű tudós akkoriban az akadémia legnépszerűbb professzorának számított, aki miatt távoli országokból zarándokoltak el a diákok Wittenbergbe, és akinek egy-egy előadására olykor hatszáz hallgató is összegyűlt. Ehhez képest a családjával együtt egy omladozó kis vályogházban élt, amit megvetően csak viskóként emlegetett, és azzal fenyegetőzött, hogy elhurcolkodik a városból, ha nem kap méltóbb lakóhelyet.

Az új ház felépült, Melanchthon maradt, majd a halálát követően az épület az egyetem professzorainak szolgálati lakásává lépett elő. Így költözhetett be a kinevezésekor Jeszenszky doktor is.

Philipp gyakran időzött a nagybátyjáéknál, és most úgy nézelődött, mintha leltározna, vajon változott-e bármi azóta, amióta legutóbb erre járt. De nem, minden a helyén volt. Az ólomüveges ablakok, amelyeknek tenyérnyi, kerek ablakszemeit egyre vadabbul verte az eső. A reformátorok gyerekkora óta ismerős portréi a falon. A gondosan kifényesített, méhviaszillatú fabútorok. A faragott lábú asztal a bronz gyertyatartóval, benne egy szál égő gyertyával. A barna ülőpadok a mély ablakfülkékben.

Odasétált a sarokban álló zöld szemeskályhához, amelynek csempéin páncélos lovagok léptettek, parasztok sarlóztak füvet, görgettek boroshordót, cipeltek a vállukon búzakévét. A tenyerét rátapasztotta a meleg csempékre, aztán anélkül, hogy megfordult volna, megszólalt:

– Visszaforgatnám az idő kerekét.

A hangja olyan halk volt, hogy Johanna először azt hitte, rosszul értette a válaszát. Milyen fura kívánság! Tétován kérdezett vissza:

– Ugyan miért?

A fiú óvatosan leereszkedett a kályha melletti padra. Minden porcikája sajgott, és tudta, amint leszáll az éjszaka, újra gyötörni kezdik az izomfájdalmak, mintha kínpadra feszítenék, és a teste darabokra akarna hullani. Hetek óta szenvedett már, olyan kegyetlen fájdalmaktól, hogy a legszívesebben ordított volna. Csak azért nem tette, mert belátta, hogy fölösleges, úgysem segítene rajta.

A szemközti fal rézkarcairól Luther szigorú, Melanchthon aszketikus és Johannes Bugenhagen jóindulatú arca nézett vissza rá. Vajon melyikük mit tenne, ha olyan kétségbeejtő helyzetbe kerülne, mint ő? Persze, ez a három, közismerten feddhetetlen életet élő férfiú nyilván soha nem került volna az övéhez hasonló helyzetbe. Ahogyan a nagybátyja sem. Jeszenszky doktor, úgy is, mint egy időben az egyetem rektora, erőteljes szavakkal ostorozta azokat a diákokat, akik az előadások helyett a nyilvános fürdőházakat látogatják, és ott kétes hírű nőszemélyekkel adják össze magukat, rá sem hederítve a házirendre, amely szerint „míg az ember a fürdőben fekszik, Vénusz asszony szabadságoltatik, és azt a parancsot kapja, hogy másokkal kezdjen táncba”.

Philipp fáradtan hunyta le a szemét. Amióta nem egészen tizenhat évesen elcsábította az anyja szobalányát, vagy inkább az csábította el őt, ritkán utasította vissza Vénusz asszonyt, ha az táncba hívta. Hiába tudta, hogy heves vére egy napon bajba sodorja, hiába ismerte az óvatosságra intő példabeszédet, „egy éjszaka Vénusszal, egy élet a higannyal”, azaz egyetlen könnyelmű lépésnek gyötrelmes gyógykezeléssel járó betegség lehet az ára. Mindez nem számított. Csak a pillanat számított, és a mámor, amit ígért.

Igazat mondott Brigittának, tényleg nem emlékezett rá, hány nap telhetett el azóta, hogy Páduában beszállt a postakocsiba. A fájdalomtól félig kábán tette meg az utat, mintha köd borult volna az agyára, körülötte az elmosódott tájban bizonytalan árnyalakokként mozogtak az emberek. Mihelyt rájött, mi baja lehet, meg sem próbált ott helyben orvoshoz fordulni, habozás nélkül indult el Wittenbergbe, a nagybátyjához. És Johannához. De most mit feleljen neki? Hogyan magyarázza el ennek a kedves, okos, ugyanakkor ártatlan fiatal lánynak, mi történt vele? Hogy miért akarna visszamenni az időben oda, ahol még nemet mondhatott volna egy felelőtlen kalandra?

Ruhasuhogást hallott, aztán érezte, ahogy Johanna megfogja a kezét. Ettől furcsa módon megkönnyebbült, mintha a varázserő, amelyre ő hiába vágyott, a lány kezébe költözött volna.

– Philipp, mi a baj? – hallotta a hangját. – Mondd el!

Johanna kérlelése hallatán a fiú kinyitotta a szemét, és rámosolygott. Gyerekkora óta a lány jelentette számára minden szépnek és jónak az összességét, az őrangyalt, aki szereti és védelmezi őt. Ahogy most ott térdelt előtte, egyszerű szürke ruhájában, és a gyertyafény keresztültűzött eperszőke haján, úgy tűnt, mintha fényből szőtték volna, kontrasztjaként az ő kívül-belül sötét lényének. Kissé ferde metszésű, szürkéskék szeme kutatóan nézett rá, mire Philipp restelkedve fordította el a fejét.

– A doktor úr itthon van? – kérdezte kitérőleg.

– Apámat beteghez hívták, nem tudom, mikor ér haza. Nem akarsz inkább velem beszélni?

Johanna leült a sarkára, de közben nem engedte el a fiú kezét. Amióta gyerekkorukban Philipp a segítségére sietett egy válságos pillanatban, mindketten tudták, hogy bármi történjen, számíthatnak egymásra. Akkor neki volt szüksége a fiúra, ezúttal annak őrá.

Hogy nem volt hajlandó elárulni, mi gyötri, Johanna lehajtotta a fejét, és gondolatban elkezdte végigvizsgálni Philipp testét. Hol fészkelhet a baj? Az édesapja egyszer elmagyarázta neki, hogy ha nagyon koncentrál, rá tud hangolódni a betege lelkiállapotára, mintha összekapcsolódnának a gondolataik. Ilyenkor olyasmit is észrevesz, amit az illető nem képes vagy esetleg nem akar megfogalmazni, és ez segíti a baj felismerésében, illetve a megfelelő gyógymód megtalálásában. Johanna évek óta figyelte, hogyan dolgozik az apja, és idővel benne is kialakult az a kísérteties képesség, hogy belelásson másokba. Amit megtudott, azt nem mindig találta kellemesnek, viszont annál hasznosabbnak.

Szerette Philippet, az életkedvét, a nagyvonalúságát, az okosságát, egész vonzó lényét, összefűzte őket számtalan közös élmény és meghitt pillanat. Egyet azonban, azt a zabolátlan szenvedélyt, amellyel a fiú a nők után vetette magát, képtelen volt megérteni. Miféle hatalmat gyakorolhatnak fölötte, hogy mint akit megbabonáztak, minden elővigyázatosságot sutba vágva lohol utánuk és bújik az ágyukba? Ezzel a megszállottság határán egyensúlyozó nőcsábász hajlammal már csak azért sem tudott mit kezdeni, mert ez volt az egyetlen téma, amit szégyellt szóba hozni előtte.

Amit most érzékelt, vagy érzékelni vélt, zavarba ejtette. Mintha a fiút teljesen elárasztotta volna valami gyilkos méreg, a vérével eljutva a feje búbjától a lába ujjáig. Visszairányította a figyelmét felülre, utána lassan újra elindult lefelé, majd ahogy az öléhez ért, megtorpant. Lehunyt szemhéja mögött tüzet látott, mindent elemésztő, gonosz lángokat.

Felemelte a fejét, és amint a tekintetük találkozott, megértette, hogy rátalált az igazságra. Most Philipp volt az, aki nem engedte, hogy elhúzza a kezét. Amikor megszólalt, a hangja jogászhoz illően hűvös volt és tárgyilagos, ahogyan egy tanút hallgatna ki.

– Ismered a veronai Fracastoro doktor tankölteményét a pásztorfiúról, aki megsértette a Napistent, és az büntetésül rút betegséggel sújtotta?

Johanna megrázta a fejét. Kedvelte a régi meséket, legyenek bár lovagregények vagy Ovidius mitológiai versei, de elsősorban azokat, amelyek jól végződnek: a királylány csókjától a rút békából daliás királyfi lesz, a furfangos parasztlány kitalálja a gonosz manó nevét. Vagy legalább nem túlságosan rosszul érnek véget, mint az egyik kedvence, Daphné története, amelyben a nimfa babérfává változva menekül meg az őt szerelmével üldöző Apollóntól. Mélyen együttérzett Daphnéval, ő maga is elviselhetetlennek találta a gondolatot, hogy akár csak egy ujjal is hozzányúljon olyan férfi, akinek irtózik az érintésétől. Ez a pásztorfiús história azonban nem úgy hangzott, mint ami boldog véget fog érni.

– Ophyre birodalmában olyan tüzesen sütött a nap, hogy egyaránt szenvedett tőle ember és állat, köztük a király hószínű ökrei és ezerfős juhnyája – folytatta Philipp ugyanazon a semleges hangon, mintha egy peranyag aktáit ismertetné, és a lányban akarata ellenére felébredt az érdeklődés. – Megelégelvén ezt a pásztoruk, káromolni kezdte a Napot, és helyette a fejedelemnek emelt oltárt a hegytetőn, a nép pedig attól kezdve az égi istenség helyett a földi uralkodónak áldozott. Felbosszankodott erre a Nap, még kegyetlenebbül ontotta a sugarait, majd korábban ismeretlen járványt támasztott a Földön, áldozatul ejtve elsőként a lázadó pásztort. „Undok túr, var fedi az egész tetemét / Kínok marják, álom kerüli a szemét”,[2] írja Fracastoro mester. Tudod-e, hogy hívták a király nyájának pásztorát?

Johanna torka összeszorult a félelemtől. Elrántotta a kezét, szerette volna bedugni a fülét, vagy elszaladni jó messzire, hogy ne kelljen hallania a csúf szót. De tudta, hogy úgysem menekülhet.

– Igen, jól sejted – bólintott Philipp. – Syphilus. „Róla kapta nevét ez a csúnya kórság / S syphilisnek hívja azt az egész ország.”[3]

– Morbus gallicus – suttogta halálra váltan a lány az apja orvosi könyveiben olvasott elnevezést. – Francia betegség.

– Úgy is nevezheted – vont vállat a fiú. – Számtalan neve van. Lues venerea, vénuszi nyavalya, vérbaj, bujakór. Nem ez a lényeg.

Felállt, és odasétált az ablakhoz, amelyen úgy gurultak alá az esőcseppek, mint a könnyek az emberi arcon. Mintha máris őt siratnák.

– Volt nekünk egy Jeszenszky dédapánk, István, híres gavallér a maga idejében, negyven éven át Turóc vármegye alispánja, aki kilencvenkét éves korában adta vissza a lelkét Teremtőjének. Én apámtól hallottam róla, és emlékszem, nyomban elhatároztam, hogy én is annyi ideig fogok élni.

Visszafordult, és most már nem bánta, hogy a lány megpillantja a szemében a kétségbeesést.

– Hát ennek a tervemnek alighanem búcsút kell mondanom. Ez a lényeg.

2.

Veres mák

Ezt, ha iszod, álmot hoz szemedre.

Elmúlt éjfél. Johanna már rég elfújta a gyertyáját, és ide-oda forgolódva próbált elaludni, amikor odalent csapódott a bejárati ajtó, és léptek kopogtak végig a folyosón. Nem sokkal később megreccsentek a falépcsők, a léptek felfelé haladtak a második emeletre, majd megálltak az övével szomszédos szoba előtt, ahol Brigitta asszony Philippet szállásolta el. Ezek szerint hazaért az édesapja, és amint megtudta, hogy megérkezett a fiú, bármilyen későre járt, sietett felkeresni. Akkor ő is aggódik.

A lány kimászott az ágyból, és odasettenkedett a két szobát összekötő ajtóhoz, amelyet mindig zárva tartottak. Letérdelt, és megpróbált keresztülnézni a kulcslyukon, de nem látott semmit, mert a nyílást a másik oldalról eltakarta a zár fedele. Csalódottan feltápászkodott, és a fülét az ajtódeszkára szorította, ám a választófejedelem építőmestere annak idején jó munkát végzett, a ház masszív épület volt, vastag téglafalakkal, tömör ajtókkal, nem szűrődött át rajtuk a zaj. Nem értette a szavukat, csak a mormolásukat hallotta, a fiú nyugtalan tenorját és az orvos határozott, mély hangját.

Elmosolyodott: olyan tisztán látta maga előtt az apját, vállas alakját, hátrafésült haját, rövidre vágott, hegyes szakállát, gondosan ápolt bajuszát, kutató tekintetét, mintha ő maga is ott állt volna a szomszédos szobában.

Míg az édesanyját szüntelen betegeskedése miatt távolinak és elérhetetlennek érezte, mint egy jelenést, az édesapját mindenkinél jobban szerette. A szereteten kívül hozzáfűzte még egy érzés, amelyre talán a hála kifejezés illett a legjobban: az a megfoghatatlan sejtelem, hogy az apja valamilyen nagy veszedelemből mentette ki őt. Hogy neki köszönheti az életét, és nem csak annyiban, amennyiben valamennyien a szüleinknek köszönhetjük, hogy a világra jöttünk.

Jeszenszky doktor világéletében arra vágyott, hogy legyen egy fia, akinek átadhatja a tudását. Ugyanolyan szenvedélyesen szeretett tanítani, mint gyógyítani. Nemcsak azért haragudott az egyetem helyett nyilvánosházakba járó diákokra, mert ostoba módon kockára teszik az egészségüket, hanem azért is, mert elfecsérlik a tanulás lehetőségét. Aztán ahogy teltek az évek, és a várva várt fiúörökös mégsem született meg, a lányáról viszont kiderült, hogy kíváncsi és eleven eszű, egyre jobban bevonta mindabba, amivel ő maga foglalkozott. Többek között rábízta a ház mögötti gyógynövénykert gondozását, megismertette a csillagok járásával, és megtanította latinul.

Johanna akkor is ellenkezés nélkül engedelmeskedett volna az apjának, ha nem érez különösebb kedvet a deklinációk bemagolásához vagy a barátcserje-tinktúra kotyvasztásához. De nem kellett különösebben erőlködnie. Benne is ott élt a férfira jellemző tudásvágy, könnyedén sajátított el bármit, amire az oktatta, és élvezte, hogy ezáltal kinyílik előtte a világ. Azután az orvos egy régi egyetemi barátja meghívására úgy döntött, újra felkeresi fiatalkora helyszíneit, és magával vitte őt Itáliába.

Az otthonitól annyira különböző mediterrán tájak és városok láttán Johannának egyszerűen elállt a lélegzete. Korábban rendszeresen utazott a szüleivel a rokonokhoz hol Boroszlóba, hol Sopronba, többször megfordult Drezdában, Prágában és Bécsben, ilyen távol az otthonától azonban még sosem járt. Valószínűleg akkor is élvezte volna az utat, ha nem kettesben mennek, így azonban az utazás izgalma párosult az örömmel, hogy az apja egyedül az övé, nem vonják el a figyelmét a betegei, és addigi rövidke élete legboldogabb időszakát élte át.

Tizennégy éves múlt akkoriban, hirtelen nőtt, hosszú kezű-lábú, nyurga kamasz lány, az élet egyes dolgaiban meghökkentően naiv, másokban a koránál jóval érettebb gondolkodású. Hajlamos volt elbámészkodni, időnként megbotlott a saját lábában, a haja folyton kiszabadult a hajhálóból, és rézszínű fátyolként omlott végig a hátán. Az apja még gyereknek látta, akit egyszerre kell óvni a világ veszedelmeitől és megismertetni annak titkaival, a világ viszont férjhez menésre, házaséletre és anyaságra érett, fiatal nőnek látta.

Velencében az albergo tulajdonosa bella principessának szólította, és reggelente személyesen szolgálta fel neki a mandulával tűzdelt pevarinit. Páduában, ahová virágvasárnapon érkeztek meg, és nyomban belekeveredtek a templomba igyekvő, pálmaág helyett olajfagallyakat lengető tömegbe, egy villogó szemű fiatalember rámosolygott, és a kezébe nyomott egy szürkészöld levelekkel teli ágat. Bolognában a vendéglátójuk, az édesapja régi barátja, Gigli doktor mindenáron ott akarta fogni, hogy feleségül adja szintén orvosnak készülő fiához, mihelyt az megkapta a diplomáját.

A terv ellen az ifjabb Gigli sem emelt kifogást, valahányszor együtt ültek az étkezőasztalnál, rendre elfelejtett enni, csak bámulta a vendég kisasszonyt áhítatos, tágra nyílt szemmel. A lány olykor kísértést érzett, hogy rákiáltson: bá, boci! Mégsem tette, mert a fiatalember, eltekintve ezektől a pillanatoktól, amikor zavarában fülig vörösödött, helyes, kedves, értelmes fiú volt, tetszett is neki, bár annyira nem, hogy hozzá akarjon menni feleségül. Egyelőre senkihez nem akart feleségül menni, Itáliában viszont megtanulta, hogy felkelti a férfiak érdeklődését, és ezzel kezdenie kell valamit.

És még valamit tanult Itáliában. Akkor már Rómában jártak, napsütéses áprilisban, a Forum Romanum antik oszlopaira lila akác kúszott, a Colosseum kövei közül pipacsok dugták ki piros fejüket, a Villa d’Este teraszain nyíltak a narancsfák, és a szökőkutakból vidáman lövelltek a magasba a vízsugarak. Vacsorára articsókát ettek, spárgát, epret, fava babot meg friss zöldborsót, és Johanna kezdte azt hinni, hogy megtalálta a paradicsomot a Földön.

Aztán ez az illúzió hangos csörömpölés közepette összetört.

Akkor történt, amikor egy délelőtt meglátogatták a pápai főszékesegyházat, a Santa Maria Maggiore-bazilikát. A lány odahaza a puritán protestáns templomokhoz szokott, ahol ugyan magas, színes üvegablakok bocsátják be a fényt, és a lelkész dús faragású szószékről hirdeti az igét, a fehérre meszelt mennyezetet azonban egyszerű homokkő pillérkötegek tartják, és csak a boltívek szegélyére jut piros festés. Miközben megilletődve sétált végig az ókeresztény bazilika pompás mennyezetkazettái alatt, úgy érezte, mindjárt agyonnyomja a sok márvány, aranyozás, freskó, mozaik, dombormű, szobor, síremlék.

Elsodródott az édesapja mellől, kikerülte a szentély előtt vörös reverendában, fehér karingben, a hónuk alatt kottával gyülekező fiatalembereket, majd belépett a bal oldali kápolnába. Itt még a főhajónál is több volt a márvány meg az aranyfüst, a falifülkékben masszív szobrok álldogáltak, a kék kőből faragott oltár tetejéről bronzangyalok meredtek rá, a feje fölött a kupola freskóján a Napbaöltözött Asszony pózolt úgy, ahogyan azt a Jelenések könyve leírta: „És láttaték nagy jel az égben: egy asszony, a ki a napba vala felöltözve, és lábai alatt vala a hold, és az ő fejében tizenkét csillagból korona.”[4] Nézelődött, sétálgatott, nyújtogatta a nyakát, igyekezett beazonosítani a bibliai jelenetek szereplőit, amikor odakint egyszerre megszólalt a kórus.

Johanna faképnél hagyta a Cappella Paolina aranyruhás asszonyát, és mint akit megbabonáztak, elindult kifelé. Odakint akkora erővel ragadta meg a zene, hogy bele kellett kapaszkodnia az egyik márványoszlopba. A hangszerek nélküli, a capella kórusműben hat szólam kerülgette és támogatta egymást, vált szét és fonódott össze, emelt a zenéből és a mise latin szavaiból magasba törő, harmonikus épületet, egyszerre törékenyet és szilárdat, akár az északi tájak gót katedrálisai. És a mély hangok képezte alapzat fölött kristálytisztán szállt az ég felé a szoprán dallama, ezüstösen és fénylően, mintha az angyalok kara szólna.

Nem tudta, mennyi ideig ácsoroghatott ott, az oszlopnak támaszkodva. Arra eszmélt fel, hogy a kórus elhallgatott, és az édesapja ott áll mellette.

– Ez mi volt? – fordult felé hitetlenkedve. Ismerte Drezdában a Kreuzkirche fiúkórusát, azok is tudtak énekelni, ilyen semmihez nem hasonlítható hangzást azonban még sosem tapasztalt.

– Palestrina – mosolyodott el a férfi. Nagy szenvedélyével, a zenével is ő ismertette meg a lányát.

– Nem, nem a zeneszerző! – rázta meg a fejét a lány. – Ezek a fényes szoprán hangok!

Az orvos arca elborult. Körbenézett, és halkabbra fogta a hangját.

– Castrati – válaszolta. – Kasztrált énekesek. Kisfiú korukban műtik meg őket, hogy ne változzon a hangjuk.

A lány döbbenten bámult rá. Azt tudta, hogy állatokat szoktak ivartalanítani, tinót, kappant, hogy jobban meghízzon és ízletesebb legyen a húsa, csődört, hogy ne abajgassa a kancákat, ha úgysem lehet belőle fedezőmén. De hogy embereket?

– Azért képezik őket, hogy kiváltsák a női hangokat – hajolt közelebb hozzá az édesapja, hogy más ne hallja a szavait. – Valamelyik pápának ugyanis eszébe jutott, hogy Pál apostol azt írta: „A ti asszonyaitok hallgassanak a gyülekezetekben.”[5] Nők nem énekelhetnek a templomokban, a gyerekek hangja pedig nem elég erős.

Johanna csodálta a tarsusi Pált, az elhivatottságát, a fáradhatatlanságát, amellyel az evangéliumot terjesztette, a büszkeségét, amellyel kijelentette, nem szorul ő rá arra, hogy a gyülekezet eltartsa, megél ő a saját tanult mesterségéből. Különösen kedvesnek találta azt a történetet, amikor egy alkalommal Pál olyan hosszasan prédikált, hogy az ablakban ülő Eutikhosz nevű ifjú elaludt, és lezuhant a harmadik emeletről, ám csodával határos módon életben maradt. Erről mindig az édesapja jutott eszébe, aki ugyanolyan lelkesedéssel osztotta meg a tudását a tanítványaival, ahogyan Pál hirdette az Úr igéjét, és ha elragadta a hév, hasonlóképpen hajlamos volt megfeledkezni az idő múlásáról.

A lutheránus istentiszteleteken a gyülekezet egy emberként zúgta a korálokat, férfiak, nők, gyerekek együtt, éppen ez adta a hangzás tömörségét és közösségteremtő erejét, ezért a lány egy vállrándítással elintézte volna az apostol nőellenes kijelentését. Biztosan felbosszantotta őt valamelyik szószátyár korinthusi asszonyság, azért írt ilyeneket! Most azonban nem hitt a fülének. Azt, hogy gyerekeket nyomorítanak meg, mégsem lehet rákenni Pál apostolra! Hát milyen emberek élnek itt? Meddig fognak égni a pokol tüzén?

– Embertelen és visszataszító szokás – telt meg indulattal az édesapja hangja is, de senki nem törődött velük, Róma népe hozzászokott már a pápai kórusban a castrati jelenlétéhez. – Megcsonkítani ártatlan kisfiúkat azzal a felkiáltással, hogy Istennek hoznak áldozatot? Megfosztani őket a lehetőségtől, hogy normális férfiként élhessenek? Kegyetlenebbül bánni velük, mint a szerzetesekkel, akik nem kényszernek engedelmeskednek, hanem maguk választják a nőtlenséget, a testi épségüket pedig semmi nem fenyegeti? Pusztán azért, mert a pápának kedve támadt meghallgatni, hogyan énekelhetnek az angyalok?

Mögöttük a kettős oszlopsor végében újra megszólalt a kórus, de Johanna most már a legszívesebben bedugta volna a fülét. Nem tudta nem csodálni a valóban angyali hangzást, viszont úgy gondolta, emiatt egyetlen gyereket sem volna szabad szerencsétlenné tenni. Áldozat Istennek? Az akaratuk ellenére megműtött fiúk nem önként vállalt áldozatot hoznak, hanem áldozatul esnek gonosz, haszonleső, álszent felnőtteknek, és ez óriási különbség. Dehogyis a földi paradicsom ez! Miközben kifelé lépkedtek a bazilika geometrikus mintákkal díszített, drága márványpadlóján, minden pompás mozaikban, freskóban, szoborban csak a képmutatás jelét látta.

Másnap elutaztak, és a lány megkönnyebbült, amikor a távolban elmaradtak mögöttük az Örök Város tornyai. Álljon bár Róma az idők végeztéig, ő nem kívánkozott többé oda. Álmában még napokig kísértették az elképzelt jelenetek, keskeny pengéjű, éles szikét látott, amilyet az édesapja is rendszeresen használt műtétekhez, hajlított, hosszú fogójú ollót, lecsukódó szemű, elnyakló fejű kisfút, akit máksziruppal elbódítottak, majd forró vizes kádba merítettek, mielőtt belemetszettek volna a testébe. Keserves sírást hallott, aztán egyre magasabbra szárnyaló, zengő énekhangot, ami őt is repítette magával, feljebb és feljebb, hogy végül sikoltva zuhanjon le a földre.

Az édesapja éjszakákon át virrasztott az ágya mellett, diktálta belé a komló- meg macskagyökérfőzetet, fogta a kezét, ha Johanna félelmében belékapaszkodott. Tisztában volt vele, mi okozza a lánya lidérces álmait, ennél többet viszont nem tudott tenni érte. Nem bánta meg, hogy elmesélte neki a castrati történetét, tudta, a gyerek előbb-utóbb feldolgozza majd, és elraktározza a tapasztalatai között. Jeszenszky doktor orvosként és férfiként egyaránt azt vallotta, jobb szembesülni az igazsággal, akár fájdalom árán is, mint hazugságban élni. Ezt az elvét élete negyvenvalahány esztendeje alatt egyetlenegyszer szegte meg. Azóta is gyötörte miatta a bűntudat, hiába ismételgette magában, hogy kíméletből, a felesége és a lánya iránti szeretetből tette.

Johanna lassan megnyugodott, és az élményt valóban eltette az emlékei közé, de soha senkinek nem említette. Újabb kapocs volt ez, amely összekötötte kettejüket. A lány azzal a meggyőződéssel tért haza Itáliából, hogy az édesapja, aki ugyanolyan folyékonyan beszélt olaszul, mint az anyanyelvén, azaz németül, vagy a tudomány nyelvén, latinul, nemcsak a legokosabb, hanem egyben a legjobb ember a világon.

Ezt azóta is így gondolta, és ahogy a fülét az ajtóhoz tapasztva hallgatta a falon átszűrődő hangokat, oldódni kezdett a szorongása. Ha az édesapján múlik – gondolta, miközben visszamászott az ágyába és magára húzta a takarót –, Philipp biztosan meggyógyul.

A fal túloldalán az orvos közelebb tartotta a gyertyáját az unokaöccse feltárt testéhez, és mozdulatlan arccal vette szemügyre a bőrét.

– Mióta vannak tüneteid?

– Nem emlékszem pontosan – rázta meg a fejét tehetetlenül a fiú. – Öt hete? Hat? Először csak néhány fájdalmatlan kiütésem támadt, kisebesedtek, de gyorsan elmúltak, és el is feledkeztem róluk. Aztán jöttek… ezek. És a fájdalom. Az rettenetes.

A hangja elcsuklott, a szeméből szivárogni kezdtek a könnyek. Jeszenszky doktor még egyszer megnézte a nedvedző csomókat, egy pillanatra rátette a kezét a fiú vállára, aztán intett neki, hogy öltözzön fel.

– Holnap majd természetes fénynél alaposabban megvizsgállak. Akkor azt is meg tudjuk beszélni, mi legyen a következő lépés.

Philipp összerándult, ahogy leereszkedett a székre. Onnan nézte a nagybátyját, aki már elfordult tőle, letette a gyertyáját az asztalra, majd kinyitva a magával hozott fadobozt, keresgélni kezdett benne. A sárgás fényben a falra vetülő árnyéka akkorára nőtt, mint egy óriásé. Mint egy jóságos óriásé, gondolta a fiú, aki helyrehozza azt, amit az emberek elrontottak.

– Jessenius doktor… – szólalt meg olyan panaszosan, mint egy eltévedt kisgyerek. – János bácsi! Meg fogok halni?

Az orvos egy pillanatra abbahagyta a kotorászást, és feléje fordult.

– Előbb-utóbb meg, fiam, mint valamennyien. Isten legyen irgalmas szegény bűnös lelkünknek.

– De most?

– Nem, egészen biztosan nem most. Most beveszed a gyógyszert, amit adok neked, és aludni fogsz, mint a bunda.

Kiemelt a ládikóból egy sötétbarna üvegcsét, és a tenyerébe rázott belőle két kis labdacsot. Philipp gyanakodva szemlélte a műveletet.

– Ez micsoda?

– Laudánumpirula. Ópium, sáfrány, ricinus, ámbra, pézsma és szerecsendió keveréke. Azt ajánlom, ne szokj rá. De ennyitől nem lesz semmi bajod, csak végre kialszod magad. Úgy látom, rád fér.

A fiú engedelmesen lenyelte a sárgásbarna golyókat, aztán amilyen gyorsan a fájdalmai engedték, levetkőzött, és bemászott az ágyba. A nagybátyja odalépett mellé, és megigazította a takaróját, ahogyan valamikor régen tette, amikor a kisfiú félt magára maradni a sötétben. Philipp tétován elmosolyodott; hiába volt már felnőtt, jólesett neki a gondoskodó mozdulat.

– Johanna tudja, mi a bajom – suttogta alig hallhatóan.

– Johanna sok mindent tud – bólintott az orvos. – Néha olyasmit is, ami nem válik hasznára. Viszont legalább nem kell alakoskodnod előtte.

A tekintete megpihent az unokaöccse megviselten is szép, férfias arcán. Egy időben attól félt, a lánya talán jobban szereti a fiút, mint tanácsos volna. Azután rájött, hogy valószínűleg tévedett, és ez megnyugtatta, bár időnként még mindig felébredt benne a kétely. Ki láthat bele egy fiatal lány szívébe? Kedvelte ugyan Philippet, viszont nem gondolta, hogy Johanna boldog lenne mellette. Úgy tapasztalta, amelyik férfi szoknyabolondnak született, az az is marad, amíg rá nem húzzák a koporsója fedelét, és az érzékeny lelkű nőkre csak szenvedést hoz.

A fiú elfordította a fejét, hogy a másik ne lásson az arcába, úgy kérdezte:

– Mit gondol, most megvet engem?

– Ezt tőle kellene megkérdezned. De nem hiszem. Johanna szeret téged.

– Mennyire szeret?

– Hát ezt megint csak tőle kellene megkérdezned! – nevetett fel Jeszenszky doktor. – Szerintem pontosan annyira, amennyire kell. De most aludj, fiam. Jó éjszakát!

Philipp tűnődve nézett rá, aztán mert hatni kezdett a gyógyszer, nagyot ásított. A nagybátyja a hóna alá vette az orvosságosdobozát, és elindult kifelé. Mielőtt bezárta volna maga mögött az ajtót, még látta, ahogy a fiú szeme lecsukódik, és a feje félrebillen a párnán.

1  A fejezetek elején található, gyógynövényekre vonatkozó idézetek forrása: Melius Juhász Péter: Herbarium, Kolozsvár, 1578.

2  Fracastoro Jeromos tankölteménye a francia kórságról. Fordította dr. Szatmári Imre, Budapest, 1909.

3  Fracastoro i. m.

4  Jel 12, 1. Károli Gáspár revideált fordítása.

5  1Kor 14,34. Károli Gáspár revideált fordítása.

Tartalom

I.

1618. április, Wittenberg, Szászország - Fekete nadálytő

2. Veres mák