Parti Nagy Lajos

Hősöm tere

– a Tisztabúza Éjszakája –
– részlet –

© Parti Nagy Lajos, 2000

„Jönnek a télnek zordon hawai,
hol van a nyár már, a szép tavalyi,
mikor elhúztak, mind el Hawaii,
sültek a trópus tejbenvajai.
Tubicáéknak nem volt más baja,
csak az ellátás, a mismás kaja,
örökké bambusz, banán, papaya,
hogy égnek állt a Tubica haja,
és így szólt: Renci, ma az Anny-bálon
az egyik bokszos pincért fölzabálom,
nem bánom én, ha AIDS-es is leszek.
Te csak ne szarj be, édes kannibálom,
mondta az asszony, előbb megabálom,
s a grill-sós vízbe óvszert is teszek.”

[…]

„Egy délután, hogy nem volt térerő,
Tubicáné és Tubica kiültek
a műfűre a szvimming paul elé,
és hoppon maradásban részesültek.
Kitátották az ápolt csőrüket,
és tollászkodtak sült emberre várva,
kék volt az ég, a Nokia süket,
szőke manökken szállt át épp Budára.
Büdös kurvája, nézd hogy’ illeget,
szolárium, oszt’ félig nyers marad,
horkant a férfi, s ráfelelt a nő:
Bevezetjük a turbógrilleket,
és majd nézhetnek, ne krenkold magad,
ha mink leszünk itt minden térerő.”

I.

A Hősök teréről nemrég lőtték fel az ezer darab fehér óvodást. A hangzavarból is kihallani elragadtatott sikoltozásukat, szépen látszik az ablakomból, ahogy fluoreszkálva eltűnnek a kivilágított, hasas felhők között, majd fél perc, egy perc múlva visszazuhannak, gyorsabban, lassabban, attól függően, hogy kinyílt-e az angyali ejtőernyőjük.

Most ért véget az áramszünet, kapkodva írok, aki ezt a küldeményt kinyitja, érteni fogja, miért.

Este nyolc óra múlt, vészesen fogy az időm, holnap alighanem meglátogat bizonyos személy, hogy magával vigyen, és kitömessen, netán megnyúzasson mint volt embertársát, sőt szövetségesét, ki fölött átlépett a faj szava. Reggelig tehát össze kell rendeznem s e-mailen el kell küldenem ezt az elvetélt iratcsomót, ha ugyan iratnak, pláne csomónak nevezhetek egy olyasmi dolgot, ami kézbe, ahogy mondani szokták, legföljebb a töltött winchesterrel együtt fogható.

Noha nagyon is tisztában vagyok helyzetemmel, azt helyesen megítélni egyelőre nem tudom. Annyi biztos, hogy bármeddig és bármire jutok ezen az éjszakán, az eredményt reggel háromnegyed nyolc órakor elektronikus úton elpostázom.

Ezt teszem akkor is, ha – az aggasztó jelek ellenére – csupán csak megbolondultam, vagyis az említett személy egyedül a meghasadt képzeletemben létezik, hisz ez esetben levelezése is kizárólag az enyém, és státusa szerint írói fikciónak tekintendő. Ha így volna is, azt hiszem, érthető, sőt talán megbocsátható, hogy levélváltásunkat a holnapi procedúrának nem szívesen tenném ki, s hogy igen sajnálnám, ha óvatlanságom következtében nyomtalanul elveszne, sajnálni a bolond is képes.

És elküldöm alábbiakat akkor is, ha nem bolondultam meg, vagyis az illető, fenyegetését beváltva, reggel nyolcra értem jön, hisz abban az esetben, hogy úgy mondjam, fizikai létezése esetén jó okom van feltételezni, hogy e rá nézve súlyosan kompromittáló leveleket, bár meg talán nem semmisíti, de erősen manipulálni fogja. S ezt, ha másért nem is, a jó hírnevem érdekében szeretném megakadályozni.

Így vagy úgy, jobb, ha ezt az eredeti változatot, az én változatomat kijuttatom ebből az istenverte lakásból, ebből a gépből, iszkoljon innét drótpostával, s maradjon meg odakint vagy odatúl, még nem tudom, mi a helyes kifejezés.

Hogy ezt követően, a rendelkezésemre álló néhány percben mit cselekszem, azt ráérek reggel eldönteni. Miután elküldtem, nagy kedvem lenne kitörölni az egész gyászos gyűjteményt, mindent az utolsó rohadt karakterig: mardossa csak élethossziglan az illetőt – akár van, akár nincs – egyfelől a kétség, hogy vajon mégis, minden óvatosság és manipuláció ellenére nem kerül-e elő valahol valakitől egy „eredeti példány”; másfelől hadd kínlódjon épp e rettegett példány iránti csillapíthatatlan vágyával, melyet feneketlen hiúsága s önszeretete táplál.

E vergődése nem lesz ok nélküli, hiszen mindig van egy másolat, egy eredetivé rongyosodott példány, melyet rettegni, ugyanakkor visszavágyni soha meg nem szűnünk, még ha ennek egyre kevesebb is a köze büntetéshez és feloldozáshoz.

A jövőre nézve tehát: ha Ön, kedves olvasóm, jelen sorokat, például ezt a mondatot, valamint az illető személyre vonatkozó későbbi észrevételeimet megtalálja a nevem alatt, akkor az a könyv megegyezik ezzel az iratcsomóval, amit ma éjjel összeszerkesztendő vagyok. Ha pedig nem – nos, itt abba is hagyhatom, hisz ha Ön nem ezt olvassa, akkor nem olvassa ezt, amiről ennélfogva nem is tudhatja, hogy volt vagy lehetett volna.

E ponton akár azt is hiheti, hogy körülményeskedem, sőt nem az érdeklődését, hanem mindjárt az együttérzését akarom felkelteni. Ne higgye! A fönt vázolt eshetőség nagyon is valós, hogy úgy mondjam, életszerű, s bár ez kétségbe ejthet és porig sújthat, a továbbiakban nem törődhetek vele. Roppant kevés az időm, egyetlen megkezdett éjszaka, mély és formátlan batyu, melyet szűk tizenkét óra alatt kell megtöltenem és kiürítenem.

✶

Másfél-két év nem nagy idő, az előzmények mégis mintha a semmibe, legalábbis a dermedt, tejes homályba vesznének. Furcsa, de e sokadik felidézésükkor is elbizonytalanodom, mi több, gyanakodni kezdek, olyannyira, hogy szavahihetőségem érdekében nem is szabadna kizárnom: mindaz, amit itt előtárok, illetve változatlan formában vagy épp formátlanságban idemásolok, valamiféle hosszú álomban, legalábbis álom alatt történt meg velem. E kissé hatásvadász megoldás az odakünn egyre-másra robbanó pezsgők s angyalpetárdák díszletei közt nem lenne csoda, csak épp hazugság. Ugyanakkor legőszintébb vágyamat fejezné ki, a szinte gyermeki vágyat, hogy bárcsak „rossz álom”-nak bizonyulna ez az egész eseménysor, melynek befejeztéhez vészes gyorsasággal közeledem.

Kétségtelen, hogy a ház, ahol lakást béreltem akkoriban, álmaim visszatérő gyógyszállodáit idézte, azokat a sikoltás- és angyaltoll illatú szanatóriumokat, ahonnét remény nélkül, halálverítékben menekültem újra meg újra, de szerencsére az utolsó pillanatban mindig sikerült felébrednem – fonnyadt, félpucér húsnak a hosszan és mogorván dobogó szívem körül.

Eszelősen túlméretezett, egyébként normális bérház volt, a postaládákon még hírességek nevét is olvashatták a gyors szükségüket végző, baseballütős járókelők. Hajdani pompáján kívül fekvése is igen vonzóvá tette, frontoldali ablakaiból az ország úgynevezett szívére láthatott őslakos és alkalmi bérlő, úgyhogy állami ünnepek környékén érthető, sőt megszokott volt bizonyos fiatalemberek látogatása, akik más, muzsikus kinézetű fiatalemberek után érdeklődtek, egész pontosan közepes méretű, átlagos külsejű hangszertokok iránt, s okkal vagy ok nélkül, minden idegszálukkal távcsöves puskákat képzeltek a fagott vagy klarinét helyére.

A kongó folyosók kongó folyosókba torkollottak, s előbb vagy utóbb mindegyikük valami padlásra, illetve tetőre nyílt, különféle padlásokra és tetőkre, következésképpen az egész ház egy önmagába gyűrődött tetőnek volt nevezhető. Öngyilkos útjain, amíg csak föl nem adta, páncélozott irodákra, kiszáradt fodrászatokra és szerkesztőségekre, bedőlt mellékhelyiségekre talált a bátor díjbeszedő, s hosszú, türelmes csengőkre, melyek mögött égre nyíló mulatságok, keresztelők, szilaj halotti torok lapultak. Egyébként csönd volt, ritkán és szárazon járt a lift is, ez a szomorú ádámcsutka.

Lám, csak fecsegek itt, töltöm az időt apróságokkal, szaporítom a fikciót, holott már kilenc óra. Úgy látszik, vegetatíve félek a közepébe vágni, s a zsigereim, a reflexeim elterelő manővereit csak szívós, óvatos erőfeszítéssel tudhatom befolyásolni. Legszívesebben azt mondogatnám, amit gyerekkoromban, hogy mindez nincs, nincs, nincs, mindez csak játszásiból van – de mondogatni végképp nincs időm.

Arról, hogy szomszédaim, kikről e lapokon bőven lesz szó, mióta s milyen céllal használták, illetve birtokolták a mellettem lévő padlásteret, senki nem tudott felvilágosítást adni. Eleinte, hasonlóan lakótársaimhoz, jól nevelten és álságosan én sem vettem róluk tudomást, noha figyelni kénytelen voltam rájuk; őszintén szólva úgy, ahogy lepke figyel az éjjeli lámpára, avagy nyúl a közeledő fényszórókra, hogy tehát csak a vakszerencsének köszönheti, ha nem szembe jön vele, pontosabban nem vele jön szembe a tömör, üvöltő alakzat, hanem elhúz mellette, s csupán feldönti és fölkavarja.

Ominózus szomszédaim módfelett hangos és nagy házat vittek, rajokban érkeztek hozzájuk látogatók a nap és az éjszaka minden órájában, egyesek sasanorákban, tollkabátban, mások bomberdzsekiben, zöld lábtekercsben, baseballsapkában. Sportos, elegáns példány volt mindahány, olykor féltem, hogy terepjáróiktól leszakad a tető. Vagy épp lecsúszik az úszómedence, ugyanis szívesen és szenvedélyesen vízilabdáztak.

Ha éjszakai órán, úgynevezett műsoros sejtgyűlések után lövöldözésre, szomszédaim heves géppisztolypárbajára ébredt a környék, valaki közülük, vélhetően a családfő, mindig az ablakhoz ugrott, s teátrálisan kidobott azon egy működő tévékészüléket. Mindeközben üvöltve szidta az összes látogató tojókurva anyját, az összes léhűtőt a szittyageci videójukkal, amelyikben nincs egy rendes, előremutató műsor, csak lövöldözés van meg erőszak, mit ő ezennel nem tűr tovább. Meg hogy mért nem tudnak inkább Csejkoszkit hallgatni. Ekkorra durrant odalent a készülék, durrant és elhallgatott.

Az ilyen közjáték nem volt ritka, mindennaposnak mégse mondanám. Különben is, a harsány tavaszra eseménytelen kora nyár jött, hetekig csupán sírást, műszercsörgést, kis jajgatásokat hallottam, akár egy húsüzemben vagy magánklinikán. Kétségtelen, sok fehér köpenyes alak járt náluk, s a szomszédom maga is leginkább hentesnek, avagy katonakórházi műtőssegédnek tűnt, már amennyire elsuhantában a tejüvegen át megállapíthattam.

Azután, igaz, augusztusban, hosszú és valódi csönd következett; mint utóbb egy személyeskedő, AIDS-tárgyú vitájukból megtudtam, szomszédaim Hawaiiban voltak nyaralni.

Persze mikor beköszöntött az ősz, „kezdődött elölről az életvitelük”, mert bár ilyenkor sokan elköltöznek, az itt maradók épp elegen vannak a „biznicre és a szaros politikára”, ahogy szegény házmesterünk mondotta, mielőtt idén februárban eltűnt valamelyik hegyvidéki pszichiátrián. Ő állítólag tizenkilenc friss hullát számolt meg a liftaknában egyetlen hétvége alatt, továbbá rengeteg strucc- és pingvinaprólékot.

✶

Noha púhogásukból, húhogásukból, szenvedélyes társadalmi és magánéletük hangjaiból már jól ismertem szomszédaimat, szót velük még a legfelszínesebb, lakótársi értelemben sem váltottam, nem is lett volna hol, a liftet is, a lépcsőházat is meglehetősen ritkán vették igénybe. Különös atmoszférájuk, a nyomukban kavargó tollmeleg levegő általában megfoghatóbb volt, mint ők maguk. Egyebek mellett ezért lepett meg és kavart föl, amikor egy őszi éjszakán maga a szomszédném csengetett be néhány dülleteg unokaöccsével, valamint egy zsúrkocsival.

Elhadarta a nevét és kért egy bocsikát a zavarásért. Ugyan már, mondtam, mit nem tetszik gondolni!? Szó sincs zavarásról. Magamon lepődtem meg a legjobban, hogy oly nyugodt voltam, mint repülés vagy víz alatti úszás közben, a hangom közvetlen volt, lezser és ikrás: parancsoljon velem, mondtam a kis teremtésnek, miben segíthetek? Alig múlt éjfél, a lépcsőház törött ablakán vastag csíkban szivárgott be a tejes köd, a tetőn fáklyák lobogtak, messziről, el-elhalkulva szólt a naciotechno.

Úgy áll a helyzet, mondta szomszédném belevörösödve, szóval az van, hogy azt kérdezi, mert most egy rendkívüli és nagyon zűrös… költésük van folyamatban, és éjjel minden kibaszott márkabolt zárva van, hogy egészen véletlenül nem tudnám-e a mikrohullámút kölcsönadni, ha nem turbó is jó. Pár nap, és tök kifertőtlenítve visszahozzák, természetesen csakis rendes bérleti díjért, nyugodtan mondjam meg, mennyi a mennyi, de ha akarom, ő új árában megveszi promt, első a család. Azt viszont szeretné kérni, hogy a párja ne tudja meg, van annak probcsija elég a világgalambsággal, mért terhelődne még ezzel is, ha értem őtet.

Hízásra hajló, jól karbantartott teremtés volt, aprókat rángatott a fején, mint mindannyian. Alig nézett rám, inkább a meztelen térdemet bámulta. A romlatag púder alatt sokkal inkább kibuggyanó szépléleknek tűnt, mint nagyravágyó mozgalmárfeleségnek. Ugyan hozott egy köteg összegumizott tízezrest, alig lepődött meg, hogy nem kértem pénzt a szívességért.

Okéka, de akkor legalább nem kérek-e konyakos meggyet, kérdezte, és odakínálta nekem az aranyszínű otthonkája zsebét. A forró zsebemből, burrogta lányos mosollyal.

Nagyon kedves, de nem kérek, feleltem.

Akkor pláne csocsikösz, mondta, és intett a kis unokaöcsöknek, akik a zsúrkocsira helyezték lestrapált mikrohullámú sütőmet, és nyikorogva beletolták a lépcsőházi ködbe. Még hallottam, ahogyan fölhív valakit a mobilján, hogy oké zsoké, aztán csak az az illat, a suhogás és a huzatos csönd.

Álltam az üres folyosón bambán, egyedül, mint aki álmából riadt. Bezárkóztam, visszafeküdtem, de hogy elaludtam-e vagy sem, nem tudom. Mindenesetre kétszer keltem föl és mentem ki a konyhába reggelig, de mindkétszer csak a hűlt hely négyszögét találtam a polcon, a sütő gumibakjai által kirajzolt sápadt karikákkal.

✶

Bár az előzményekkel általában zavarban vagyok, valószínűleg idetartozik, hogy néhány héttel később, egy délutáni alvásomból furcsa fájdalomra ébredtem. Fájt a vállamon a hajdani sebszáj, a búzaszemnyi lyuk, amit lassan tíz éve harapott ki onnét egy hattyú. Szúrt és lüktetett, mintha friss lenne, s mikor a fürdőszobatükörben megnéztem, csöpp hideg vért izzadt ki magából. Alighanem megkapartam álmomban, gondoltam, és estére teljesen elfelejtkeztem a dologról, mégis, akkor volt először ez a kényelmetlen érzésem, ez az elvarratlanságérzés, mely azóta úgy tartozik hozzám, akár a bőröm. Olyasmi ez, mint amikor valami furcsaságot talál a számítógépben az ember, egy rejtélyes művelet nyomát, amit nem ő végzett el. Hogy ugyan senki sem járt benne, mégis volt ott valaki.

Másrészt akkor éreztem először az átható Domestos-szagot.

De fentiektől eltekintve sokáig csupán az utcán, s ott is többnyire zárt alakzatban találkoztam velük. Házmesterünkkel ellentétben nem készítettem statisztikát, de bizton állíthatom, napról napra többen lettek. Legalábbis nagyobbnak tűntek a csoportos kiterjedésük, ha úgy tetszik, a fajbruttó testtömegük szerint, és határozottan szerettek csoportban megjelenni.

Személyes gyarapodásukat pedig, azt, hogy egyénileg is kövérednek, magasodnak, még futólag, a szemem sarkából is észrevettem. A figyelem e megfeszített, ám periferikus fajtája egyre jobban elterjedt a városban, nekem is ez lett a begyakorolt nézésem, hisz frontálisan méregetni, pláne megszámolni vagy fényképezni őket nem volt tanácsos. Tényleg nem, látásból több félszemű fotóriportert ismertem.

Kétség nem fér hozzá, szabadidőben is duzzadtak az energiától. Ha megunták az olykor skalpolásig menő bakalódást egymás között, mintegy a térigényüket bizonyítandó benyomtak egy-egy kirakatot, arrébb fötörtek néhány keleti autót. Házmesterünk mesélte, hogy tanúja volt egy esetnek, mikor úgy csipkedtek szét egy szerencsére üres gyerekkocsit, akár valami elhagyott kakaós csigát.

Ha pedig szolgálatba lépve fölfújták magukat és szabályos alakzatba rendeződtek, az ember jobbnak látta átmenni az utca túlsó oldalára. Eleinte, legalábbis az én tapasztalataim szerint, a szimpla járókelővel legfeljebb csak csipkelődtek, de cigányra, négerre, zsidóra határozottan utaztak. Úgy is mondhatnám, aki történelmileg az átlagosnál jobban félt tőlük, arra.

Hallani persze mindenfélét lehetett, hogy némely környéken mindennaposak a véres verekedések, hogy összetörtek Újpesten egy baromfiboltot, a Ferencvárosban egy díszmadár-kereskedést, és suttogtak kifejezett rémségeket is az úgynevezett „cigánypecsenye-klubokról”, „koporsólet-partikról”, s bár a szóbeszéd túloz, a médiának pedig elemi érdeke a nagyotmondás, azt magam is láttam, hogy egyszer a Kossuth-szobornál megfogtak egy öregasszonyt, s fölrakták a derék államférfiú vállára. Ott sikoltozott orkánkabátban, könyékig a vekni kenyerében, egy gimnáziumi tanárnő. Szerencsére ülésszak volt, s hamar eltávolították a rendőrök.

Rivalizálásuk a sirályokkal köztudomású volt, rendszeresen összecsaptak, sokszor közönség előtt. Tanúja voltam például, hogy mikor egy szegény, hibbant nótaénekes rikoltozva, de félreérthetetlenül a sirályokat biztatta, huhogva körbefogták, és belekergették a Dunába. Szakkifejezéssel élve: megdunáztatták, e tájon ennek szép hagyománya van. Az öregasszonyt később elítélték, a nótaénekes azzal úszta meg, hogy megfulladt.

Azt hiszem, a saját szememmel akkoriban több garázdaságot nem láttam, ennyit pedig mindenki lát. Ronda hely a világ, Kelet-Európában egy ezredvégi metropolis, egy ilyen összehányt szürkeállomány különösen érdes és türelmetlen, őrültek, fanatikusok és angyalok lakják, mint mindannyiunkat.

✶

Egy nagyvárosban az is megkérdezhető, ki és miért éppen ott áll a táplálkozási láncban, ahol áll. A Paloma egyik utolsó számában több tinédzser vallotta be, hogy bulikon, társas alkalmakkor evett már embert, illetve más emlőst.

✶

Az előbb szomszédaimról nem mondtam el a teljes igazat, illetve magamról nem, ugyanis hiába szégyelltem, engem az első pillanattól fogva szenvedélyesen, úgyszólván perverz módon érdekeltek, nem utolsósorban nyelvi, tehát írói értelemben. Elárulja ezt az a két szonett, melyet ha megtalálok reggelig, be fogok ide illeszteni valahová, ezen korai érdeklődés dokumentumaképpen.

Márpedig az írói érdeklődés amennyire intenzív, annyira kegyetlen és álságos. Kegyetlen, mert a szó legbrutálisabb értelmében elhasználja tárgyát, ha pedig szereti, akkor csak az ilyesféle haszna arányában szereti, így tartozik össze kíváncsiság, hogy ne mondjam kukkolhatnék és szeretet. És álságos az írói érdeklődés, mert nem is magát a tárgyat, hanem annak valami homályosan és személyesen átszabott torzképét használja titokzatos céljaitól vezérelve, melyeket helyesebb talán okoknak mondanom, okoknak a lélek bábel-garni szállodáiban. Megjegyzem, olykor a részvét sem egyéb, mint együttérzés a képzeletbeli atrocitás miatt, aminek a részvétnyilvánító – inkább akarva, mint akaratlanul – kitervelője és okozója. Ha majd a pszichoenergiákat hasznosítják a termelésben, az írók által üzemeltetett bűntudatégető-műveket aligha foghatják nélkülözni, de ez nem tartozik a tárgyhoz.

Legyen itt elég, hogy kezdettől vonzott a félelmetes, ugyanakkor nevetséges mivoltuk, a kőszürke pompa és silányság, a gátlástalan magabízás, melyet, mint legbelsőbb hajtóművüket, minden gagyival, minden hulladékkal hajlandók felfűteni; és persze vonzott az a titokzatosság, forró együvé tartozás, amiből az erejüket merítik, és ami pimaszul, leplezetlenül sugárzik belőlük.

Most látom csak, mennyire a témába vágott egy akkori feljegyzésem a libidinózus félelem kapcsán, miszerint az egér, mikor előre riogatja magát a macskával, nemcsak trenírozik az elkerülhetetlenre, hanem növekvő iszonnyal és kíváncsisággal önmagáért édesíti a húsát, amiben, amolyan lelki kannibálként, kedvét is leli ráadásul, ettől végképp eliszonyodik, ami persze még több édességet szül, és így tovább. A tébolyig, az eszméletvesztésig játszik egymással önnön egérméretű macskája és macskaméretű egere…

Fura szerzet vagyok én, azt hiszem. Íróként minden érdekel, ami deformált, ami rontott, minden, amitől a „civil” ösztöneimmel irtózom vagy amitől akár csak tartok; de nem elsősorban azért érdekel, mintha vadul, szenvedélyesen meg akarnám érteni, ó, nem, hisz az embernek elég munkát ad, hogy saját magát kilesse és valamennyire megértse, hanem talán azért, hogy ezzel a túlhabzó érdeklődésemmel kitöltsem a szakadékot, a saját félelmem nyirkos szakadékát, mely köztem és a másik élőlény között van, kitöltsem, mi több, sánccá föltornyozzam stréber limlomokból, nyájas lojalitásból, s teszem ezt azért, mert engesztelhetetlenül félek, nem utolsósorban attól, hogy épp e pucér félelem tesz agresszívvé, kiszámíthatatlanná, s így végső soron könnyű prédája, netán próbabábuja leszek bárki ellenfélnek, de ez messzire vezet, az illetőt is messzire vezette, akiről végső soron írandó vagyok.

✶

Napról napra riadtabban és értetlenebbül, de vonzás és taszítás metszéspontján éltem, hogy ilyen gyenge közhellyel üssem el a hosszas magyarázkodást. Érthető, ha mindezen érzések és ellentmondások csak édesebbé tették azt az írói ábrándozást, fájdalmasabbá azt a már-már testi vágyat, hogy, legalábbis képzeletben, itt hagyjam ezt a csúcsra járó, megszólíthatatlan ezredfordulót, s visszameneküljek a századelőre, egy fürdőre a hegyek közé – ki tudja, sor kerül-e rá valaha is?

✶

Hogy kifejezetten hallgatóztam volna, azt nem mondanám. Úgy értem, fülem vagy diktafonom a falhoz szorítani nem nagyon volt szükséges, szomszédaim meglehetősen zajosak voltak, ha tehát felfigyeltem valami érdekesebb mondattöredékre, szófordulatra, elég volt kicsit lehalkítani a rádiót, televíziót, s mindent hallottam, a leghalkabb éjszakai kurrantást, a begykavicsok legkisebb koccanását is beleértve.

Ha most erre a tavalyi őszre s kora télre visszagondolok, eszembe jut, egyáltalán nem mellékesen, hogy a hangokat, noha Tubicáék mellettem laktak, egy kicsit mindig felülről hallottam, és furcsamód szórtan, visszhangosan, mintha egy kupolából vagy égbe fúrt kútból jönnének. Agysebészek és rádiótechnikusok pontosan tudják, mire gondolok, ha azt mondom, szomszédaim bőséges „víz” alól beszéltek.

Ez persze felvethetné – és nem először – az élményeim státusát illető logikus kérdést, melyet én itt továbbra sem teszek fel. Akkor még nem érdekelt, mostanra pedig nem vagyok abban a helyzetben, hogy eldöntsem, honnét is, kiből is szólalt meg sírós, méltatlankodó szomszédom egy késő este, hogy „Na és, basszájkám, na és, hát mi a gerlék fasza történt? Hát három hajléktalan ült a budapesti Szabadság téren, nézték a tévét. Akkorák, amekkorák. Mi a kócos szopatom van ebben veszélyeztetés?”

Ezután egy zavaros és a jegyzeteim szerint „rekonstruálhatatlan” telefonária következett a falon túl, szomszédom kurrogott, bulikolt, vadul kopogott a kagylón, olyasmiket ordibált, hogy „nyalja ki a kloákámat a Főtanács”, majd kis szünet után azt, hogy „akkor viszont te is tudjad, apóstesókám, hogy kivel beszélsz!”. Végül meglepően halkan és nyugodtan így szólt vitapartneréhez: „Jól van, Megkeserülikém, értettem, de nem értek egyet”, és lecsapta a telefont.

A többi lakóról nem nyilatkozhatom, de én sokáig nem tudtam elaludni, mert szomszédom rendkívül hosszan és sírvigadtán vezette le felgyülemlett feszültségét. Az időközben összesereglett baráti körrel előbb csak dáridóztak, ötvenszer elüvöltötték szintetizátorkísérettel A büfti gének című indulójukat, majd bakancsnyi hóembereket gyúrtak, kidobálták az utca fölé, s különféle fegyverekkel próbálták eltalálni őket.

Hajnali fél négykor hagyták abba a lövöldözést, méghozzá maguktól, sőt, úgymond, kifejezett méltányosságból, ugyanis hiába jött ki az őrjárat, a sasbojok érvényes engedélyt mutattak a rendőröknek hangtompítós célba lövésre. De mindegy, mondták, ha a nagy fülű lakótársaknak ez derogál, ők nem akarnak szélsőségeskedni. Tisztelettel az intézkedő járőrt is bevonva, újból elénekelték, hogy a géneknek megtiltani nem lehet, majd nyugovóra tértek.

✶

Talán a hótól volt minden, az első hótól, mely mint egy leszegett homlokú festőbrigád, reggel óta dolgozott Budapesten, de másnap szomszédom telefonbeszélgetésétől inspirálva megírtam az itt következő tárcát, s leközöltettem abban a hozzám közel álló hetilapban, melynek udvarára nemrégiben gránátot dobtak ismeretlen tettesek.

„Három hajléktalan ült a budapesti Szabadság téren, nézték a tévét.

Az amerikai követség sarkánál, szokás szerint, géppisztolyos rendőrök toporogtak, fújkálták a műanyag kávéspoharat a szájuk előtt, és bámulták az eget, az úristen mákos, szomorú képernyőjét. A jelenséget 9.30-kor Kis Henrietta tizedesnő észlelte elsőként oly módon, hogy, ezúttal magántermészetű ügyben, belepillantott a bombavizsgáló tükörbe. Örömmel állapította meg, hogy szépen javul az a szeme, amellyel tegnapelőtt éjszaka nekiment a hálókörleti bokszkörtének. Miért ne bokszkörte, legalábbis ezt mondta munkatársainak, hogy a szállón, mosdóhelyiségbe menet szaladt neki, naná, miért ne, ha nagyon kellett? – az igazat úgyse hitte volna el senki.

Magasra csippentett szemhéjjal vizsgálgatta az apró, közepesen véres kocsonyát, és jólesően látta, hogy a rondaság jórészt felszívódott, ami pedig maradt, azt odafesthette volna akár maga is valamelyik diszkós szombat délután, bár egy kisminkelt fél szem mindig gyanús. Egyszóval meg volt elégedve, és nézte volna magát hosszabban is, de jóleső megfigyelése most szó szerint eltörpült a látvány mellett.

A középmagas, rövid lábú teremtés, anélkül hogy bajtársait kiáltással tájékoztatta volna, fizikai értelemben sarkon fordult, és cigarettát vett elő, hála repedt ajkának, ma még csak a negyediket. Elrázta a gyufát, és lopva belecsípett a karja húsába, de eredménytelenül. Halkan vett néhány mély levegőt, majd súgva megkérdezte a két szótlan kollégáját, hogy a bajtársak nem látnak-e amott rendkívüli eseményt. Azok sápadtan kluttyogtatták a kihűlt kávét, s a tátott szájuk mindent elárult. De, bassza meg, az igazat megmondva ők is látják, csak azt hitték eddig, hogy… szóval, hogy nem látnak jól, illetve káprázik nekik a hótól. De ezek szerint nem káprázik, hanem gáz van.

Fölhúzták a géppisztolyt, és fél térdre ereszkedtek, ahogy tanulták.

– Az még esetleg lehet, hogy ilyen reklámbigyók – mondta az egyik. – Például hőlégballon, fölfújják nagy alakúra, azután Nescafét iszik vagy valami. Levesport.

– Csak viszont azt be kelletett volna jelenteni, mert légi tevékenység – mondta a másik. Fázott a térdük, meg teljesen nevetségesek is voltak a csöndes délelőttben, a hulló hóban. Pláne hogy azok ott, leszámítva az eseményt, nyugodtan üldögéltek a padon, a szovjet háborús emlékmű előtt.

Eltelt kis idő nyelvhasználati problémákkal. Hogy mi is az, amit látnak, s milyen szavakkal írható le hivatalosan. Ezt követően a felfedező, Kis Henrietta tizedesnő kapott parancsot, hogy hívja fel a központot rádión.

– Hajléktalanok – jelentette –, három darab hajléktalan polgár.

– Na és, aranyom – mondta egy ideges, síkos hang –, na és?

– Csak az a helyzet, jelentem, hogy kábé mint a követség, akkorák. Vagy a hogyhívják, a Nemzeti Bank… Legalábbis ülve… Igen, ülve, tessék elhinni, van egy akkora nagy pad, illetve hát nőtt, az tisztára méretarányos hozzájuk…

Még magyarázta volna, de Kis Henriettát hamar félbeszakították a központban, s az ügyeletes bizonyos Lajossal akart beszélni.

– Megint hagytátok, hogy igyon – üvöltötte ez a hang a sápadt rendőr fülébe.

– Jelentem, egyáltalában nem hagytuk, és ezek a micsodák tényleg itt vannak – mondta a rendőr –, és parancsot kérünk vagy intézkedést, de azért egy kommandós kocsi legjobb volna, ha ki bírna jönni.

Itt egy nagyon csúnya hallatszott a rádióból, és a központ megszakította az adást. Pedig milyen puha, szép téli szó ez, hogy »kommandós kocsi«, mint a sült gesztenye vagy a bélmosónő. Mint a száncsengő.

– Be vagyunk rúgva, azt mondták bent – közölte szárazon Bizonyos Lajos, és felállt. – De azt nem mondták, basszáj, hogy mi legyen az intézkedés. Hogy igazoltatás, például. Vagy hogy ez most effektíve kinek a hatáskörje.

A követség ablakaiban intelligens arcú, vonzó férfiak ácsorogtak, villogtak a vakuk, surrogtak a tenyérnyi kamerák. Aranyszínű nők barna, piros és sárga gyerekeket ültettek belülről a párkányra, aztán mintha vezényszóra, egyszerre eltűnt mind, s leszaladt az összes roló.

Később, mikor a mellékutcákban megszólaltak a szirénák, azok hárman fölkapták a fejüket, bár nem voltak nagyon meglepve. Csupán közelebb húzták a kannát a lábukhoz, és az egyik, a fiatalabb férfi mutogatni kezdett, talán a Parlament, talán a villogó rendőrautók felé. De végül mindhárman ülve maradtak, rágyújtottak a hóesésben. Úgy tűnt, megbeszélnek valamit, de hogy mit, az nem hallatszott, noha csönd volt a Szabadság tér fölött. Nagy csönd és Sopianae-füst.

Délutánra a civilizált világ szeme Magyarországra szegeződött, a tévétársaságok megszállták a háztetőket, népes kíséretével a helyszínre érkezett a belügyminiszter. Jelentették neki, hogy rendkívüli esemény az esemény kivételével nem történt, egy kisebb káreset volt, igazoltatáskor az egyik személyazonossági okmány kiesett a célszemély kezéből, és sajnos az arányosan nagy súlya miatt csúnyán meghúzott egy Mitsubishi Pajerót, szerencsére nem követségit.

Az, hogy tárgyalni kell, s az illető polgárokat békésen, de mindenáron el kell távolítani az ominózus helyről, az a magyar miniszterelnök s Clinton elnök egyöntetű kívánsága volt. Előbbit Hajdúhadházon felszállás közben, utóbbit Washingtonban érte utol a hír, s megdöbbenésüknél csak áttekintőkészségük és hidegvérük volt nagyobb.

Mikor a darus kocsi kosara fölemelkedett, pelyhenként lehetett hallani, ahogyan hull a hó.

– Mi a faszt fogyasztottak maguk, hogy így megnőttek? – kérdezte a pszichológus főhadnagy az oldott hangütés miatt.

– Hát, kekszet és máltai zsömlét.

– És még?

– Még mondjuk az ajándék bort – mondták a megszólítottak vonakodva.

– Mi az, hogy ajándék? Kinek hogy az ajándéka? – kérdezte a főhadnagy.

Azt ők meg nem mondhatják pontosan, adták elő a hajléktalanok. Lényegében négy kiscsávó hozta nekik a reggel, galamb, legalábbis így ránézésre. Sasanorák volt rajtuk, szép kis bomberdzseki, fehér cipőfűző, de nem verekedtek támadólag, hanem adták a bort, testvér a testvérnek, abszolút ajándékba. Kannás, meg majdnem le az aljáig rózsaszínű, de kifogástalanul félédes.

– És attól fogták magukat, és beindultak a gének, mi? – ironizált a szakember. – Megnőttek. A büfti gének, mi?

– Ezek szerint igen – mondták a hajléktalanok. Ehhez ők nem szakemberek, ők csak ízlelgettek a kis rozéból, addig-addig, hogy egyszer csak ez lett. Megnőttek. Vagy az ország ment össze. De tök mindegy, úgyis delírium, elmúlik.

– Hát azt kurvára szeretnénk, ha elmúlik – mondta a főhadnagy. – Fel tudnak állni?

– A Hildus föl tud – mondták, és egyikük, a síruhás nő, nagy nehezen fel is tápászkodott. Feszült pillanat volt, a tetők fedezékében, a mesterlövészek pofacsontján megfeszült a bőr, azután elernyedt. A középkorú, spicces teremtés csuklott egyet. Nagyjából akkora volt, mint a Nemzeti Bank épülete, egy paraszthajszállal tán magasabb. Lépett balra kettőt, jobbra kettőt, és a következőt énekelte:

– Érik a szőlő, hajlik a vessző, bodor a levele.

Óvatosan forgott néhányat, meglóbálta képzeletbeli zsebkendőjét, aztán recsegve visszahuppant. Ezen percekig nevettek, részeg egérhangjuk összevissza cincogott a porzó, zizegő fák koronájában. Társai csapkodták a vállát, ügyetlen puszit nyomtak a sapkájára. Cserébe a nő körbeadta a kannát, ő is ivott, cuppogtatott, majd az ölébe vette, átkarolta. Az volt a feltétel, hogy a kanna marad, különben szó se lehet tárgyalásról meg nyugton maradásról.

Három óra körül az egyik férfi közölte, hogy neki kisszükségeznie kell, és vagy hívják ide a Czeizel Endrét, aki visszacsinálja őneki a génjeit, vagy hadd menjen el a tévé háta mögé a dolgára.

– Na, majd pont az kéne – horkantották az illetékesek, kik rádión követték az eseményeket.

– Még jó, hogy nem a Kossuth térre – morogta egyikük, és bele is izzadt a gondolatba.

Épp földet ért a miniszterelnök helikoptere, aki rövid, konstruktív megbeszélés után elállt tervétől, hogy darus kocsi és sisak segítségével, veszély ide vagy oda, kezet fogjon a nagyra nőtt polgárokkal.

Nem sokkal alkonyat előtt a síruhás nő közölte a tárgyalásokat vezető államtitkár-helyettessel, hogy ha a Berci nem kisszükségezhetik, akkor ő fogja és kitöri a szovjet emlékművet. Azután nehogy esetleg hozzá is vágja valakihöz. Vagy véletlenül rápottyantsa a tévészékházra. Lehet választani.

Tempósan, kicsit keserűen ittak, fogyott a kanna tartalma szépen, a kockázatok ellenére muszáj volt cselekedni, mielőtt végképp berúgnak a gyanúsítottak. Mire besötétedett, a válságstáb amerikai szakértők bevonásával konkrét tervet dolgozott ki.

– Nagyon kell annak a Bercinek? – kiabálta a pszichológus főhadnagy a megafonba.

– Nagyon – hallatszott vékony, szélfútta hangon a magasból.

– Azt a ragyogóját – mondta a szakember biztatóan. – Akkor most megfogjuk szépen, és kollektíve elballagunk egy félreeső helyre – folytatta, és türelmesen, előbb magyarul, azután angolul elmagyarázta a teendőket. Némi húzódozás és bizalmatlanság után az illetők hajlandónak mutatkoztak, hogy kellő rendőri biztosítás mellett, lassan, komótosan, nézve a láb elé, nem kerget a tatár, elsétáljanak kijelölt tartózkodási helyükre, a Népstadionba.

»Ott majd meglátjuk a továbbiakat, barátaim.«

A kora esti Híradóban a belügyi szóvivő elmondta, hogy az elkövetést kivizsgáló tényfeltárás utáni akciókonzultáción szóba kerülő helyszínek közül azért döntöttek a Népstadion és Intézményei-béli objektum mellett, mert mindazt a minimumot, amire úgy az őrizeteseknek, mint a rendvédelmi szerveknek szükségük volt, itt lehetett biztosítani, magyarán megmondva a világítást, meleg teát, vízágyút. Örömmel jelentheti az ország közvéleményének, hogy ment minden, flottul és rendkívüli esemény nélkül, csak a női elkövető makacsolta meg magát a Keleti MÁV-pályaudvar magasságában, hogy ő márpedig Hajdúszoboszlóra akar utazni, de újbóli elbeszélgetés után tervétől elállt.

Még a híradósok kapkodó, kevéssé bevilágított felvételein is látszott, hogy a nap szenzációi eléggé meg vannak már ijedve a felhajtástól. Némán caplattak a lezárt utcákon a sűrű hóesésben, az opál szatyraikat meg a kannát négy villogó tűzoltóautó vitte utánuk.

Az éjszaka nyugodtan, pihenéssel telt. Álmukban, hogy mikor, senki se tudja pontosan, valamikor hajnalban összehuttyantak, mint a tót orgona. Az óriásság elmúlt, ahogy jött, vagy az ország lett nagyobb, mindenesetre az érintettek nehezen ébredtek, lapogatták a másnapos nyelvüket, s nem értették a készültséget, a deres, néma rendőrautókat. Azóta ott ülnek összebújva a kezdőkörben, és akkorák, mint minden ember.” … … …

Tartalom

I.

II.

III.

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Tomka Eszter
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4350 9
ISSN 0324-5713

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence