Részlet

Fordította

Rusznyák Csaba

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Laila Lalami:The Dream Hotel

Bloomsbury Circus, London, 2025

Első kiadás

Copyright © Laila Lalami, 2025

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Rusznyák Csaba, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóterv © David Mann

Borítókép © Shutterstock

ISBN (epub) 978-963-604-725-2

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

Köszönetnyilvánítás

A.-nek és S.-nek, akik tíz évet vártak

Jó ember vagy; ha olyan pozícióban lennél, hogy megakadályozhatsz egy katasztrófát, valószínűleg megtennéd. Amikor egy nő meggyilkolása bekerül a hírekbe, az első kérdésed az, hogy miért nem tett senki semmit a vágások és zúzódások ügyében, amelyek miatt orvoshoz fordult, valamint a bíróság távoltartási végzését újra meg újra semmibe vevő barátja megakadályozása érdekében, aki ráadásul riasztó üzenetekben részletesen leírta, mit fog tenni. Ha egy gyerek holttestére bukkannak a parkban, hangosan eltűnődsz rajta, miért nem figyelt fel senki a hirtelen haragú, alkoholista apára, a zuhanyzóban ólálkodó tornatanárra, a játszótér padjáról bámuló perverzre. Képzeld magad elé a nőt. Képzeld magad elé a gyermeket. Mi lenne, ha meg tudnád menteni őket ezektől a szörnyetegektől? Még csak nem is kellene tenned semmit; már beleegyeztél a használati feltételekbe.

1

Az álom megadja magát a valóságnak, vagy talán fordítva, ő pedig kihámozza magát a lepedők kuszaságából, és kibotorkál a folyosóra. Ott mezítláb várakozik a hideg padlón, amíg a csengés abbamarad. Mozdulatlanul, lógó karral áll, tekintetével egy pontot fixíroz középtávon. Ha a Madison tanított neki valamit, az az, hogy az engedelmesség a testben kezdődik. A lényeg, hogy a személyiség és a másság minden árnyalatát el kell rejteni. A mennyezeten lévő fehér kupolákból folyton figyelnek a kamerák.

A többiek felsorakoznak mellette, az álmot dörzsölgetik a szemükből, és a krómlemezes lámpák fényében hunyorognak. A felszerelés 1939-es, abból az időből származik, amikor a Madison még egy általános iskola volt, ahova évente négyszáz diák járt. Akkoriban Ellis városában volt egy mezőgazdasági szerszámgyár, egy mozi, egy népszerű biliárdterem, két szerény hotel és több természetes termálforrás, melyhez a százötven kilométerre lévő Los Angelesből is érkeztek turisták. Egy évszázaddal később a gyár már nem üzemelt, a források pedig kiszáradtak. Az iskola üresen állt, falai penészesedtek, mígnem a városi tanács eladta az épületet a Safe-X-nek. A felújításra vonatkozó jogi megkötések miatt a Madison új tulajdonosainak meg kellett tartaniuk az eredeti fémlámpákat, viszont kidobták az iskolatáblákat, letépték a falakról az állami térképeket meg az ábécés posztereket, elárverezték a bútorokat, és börtönné alakították át az emeletet.

Amikor behozták a 208-asban lévő ágyára, rosszul lett az ipari padlótisztító szagától. Megpróbálta kinyitni az ablakot, és már elfehéredtek az erőlködéstől az ujjpercei, amikor észrevette, hogy lehegesztették. De manapság már nem zavarja különösebben a szintetikus fenyő szaga. Idegenekkel él együtt csupasz szobákban, mellettük mosakszik nyitott zuhanyzókban, mögöttük áll sorban a kommpodokhoz – mindennek következményeként felfigyel az intimebb szagokra. Bő egy méterről kiszagolja a krémet, amelyet a szobatársa a börtönben kialakult kiütés kezelésére használ.

A visszatartó tisztek megfeszülnek, amikor az egyik nő börtönnek hívja a Madisont. Ez egy visszatartó központ, mondják, nem pedig börtön. Senkit sem ítéltek el, senki sem a börtönbüntetését tölti itt. Csupán addig tartják itt őket, amíg a bírósági megfigyelésük lezárul. Valaki mindig megkérdezi, hogy az mégis meddig tart. Attól függ, válaszolják ilyenkor az őrök. Néhány visszatartott csak huszonegy napot tölt itt, mások egy kicsit többet. A visszatartó tisztek sosem hívják a nőket raboknak. A visszatartott, a bentlakó, a regisztrált, néha pedig a programrésztvevő szavakat használják.

Hinton hét perccel hat után jön be a kapun. Nagy forgalom lehetett az autópályán, esetleg a biztonsági eligazítás csúszott. Ma reggelre levágatta a haját, új frizurája kiemeli magas arccsontját és ragyogó, éhes szemét. Finom vonásait azonban torzítja a nyakán, az egyenruha merev gallérja fölött végigfutó égési heg. A sebhely állandó pletykatéma a Madisonban. Egyesek szerint Hinton a Tujunga-komplexum tüzében sebesült meg, amelynek során porig égett a háza, és elpusztult a kutyája, elvileg egy német juhász. Mások szerint a sebhely régebbi, tehát nyilván egy fiatalkori baleset eredménye, szerencsétlenség egy petárdával vagy egy tábortűz körüli bunyóval. Ki tudja? Mindenesetre a sebhely karaktert kölcsönöz neki, megmenti a külsejét a jellegtelen tökéletességtől.

Ráérősen sétál végig a folyosón. A 202-esnél leszid két visszatartottat egy földön heverő törölköző miatt. Nem számít, hogy valószínűleg véletlenül lecsúszott a fali horogjáról – akkor is az ő felelősségük, hogy rendben tartsák a szobájukat. A 205-ösben újabb problémát talál valami túlcsorduló szemeteskosár formájában. De az ébersége a 207-esben fizetődik csak ki igazán. Egy takaró alatt rábukkan egy elemes, alig körömnyi méretű éjjeli lámpára. Tíz után ébren maradni szabályellenes, ezt mindenki tudja.

– Egészen lenyűgöznek – mondja, és gúnyos csodálattal füttyent egyet. Mellzsebéből előveszi a Tekmerionját, és megérinti a kijelzőt, hogy jelentést írjon. – Mintha nem is akarnák csökkenteni a pontszámukat.

Még két lépés, és megérkezik a 208-ashoz. Ő már érzi rajta az instant ráment, melyet forró csapvízzel csinált, és az íróasztalánál fogyasztott el a műszakja kezdete előtt. Vajon tudja, hogy mennyi spekuláció tárgya? És ha igen, érdekli? Talán ő is pletykál a nőkről, amikor a többi őrrel ebédel, vagy amikor egy hosszú műszak után az öltözőben dumálnak. Egyvalami biztos: Hinton büszkén végzi a munkáját, mindig saját kezűleg intézi a reggeli ellenőrzést, ahelyett, hogy rábízná egy junior munkatársára. És nem is sieti el, még ha közben a hidegtől reszketve állnak is a nők a folyosón.

De bármilyen sokáig tart is neki, hogy eljusson hozzá, ő nem szegi le a fejét, nem könnyíti meg neki, hogy a füle mögé nyúljon. Apróság ez, de ennyit tud tenni ellenállása jeleként. Hinton a koponyája tövének szegezi a szkennert, mire a szerkezet felcsipog, jelezve, hogy az M–7493002-es visszatartott [felhasználónév: Sara T. Hussein] neuroprotézisével nem babráltak az éjjel.

Már készül megfordulni, amikor a férfi megkérdezi:

– Mi a baj? – Tekintete határozottan fúródik a szemébe. – Ma valahogy más.

Honnan tudja? De a Madison azt is megtanította Sarának, hogy fogja be a száját. Még egy kifejezetten konfliktuskerülő választ is felhasználhatnak ellene. Ezért csak vár, reméli, hogy eléggé kifejezéstelen az arca, aztán Hinton továbblép a szobatársához.

Most már kezdődhet a nap.

Hideg októberi reggel van, Sara harmincnyolcadik születésnapjának reggele.

A mosdó fölötti kis tükörbe nézve Sara szoros kontyba tűzi a haját. Emily már felvette a cipőjét; a konyhára osztották be, ezért korán, még a reggelit jelző csengő előtt be kell érnie. Azok a nők, akik egy ideje már a Madisonban voltak, megtanulták becsülni a rutint, de az újabb visszatartottak általában rögtön az ellenőrzés után visszamennek az ágyukba. Még mindig tagadásban vannak, még mindig a velük történteket elemezgetik, remélve, hogy meghatározhatják azt a pillanatot, amikor az algoritmus kalkulációi ellenük billentették a mérleg nyelvét. A fal felé fordulnak, vagy a mennyezetet bámulják, nem érdeklik őket a folyosón döngő léptek, sem a kinti lombfúvók zúgása. Esténként előjönnek a szobájukból, hogy megvacsorázzanak, de aztán folytatják néma meditációjukat. A Madisonhoz időbe telik hozzászokni – nemcsak a létesítményhez, hanem a mögötte álló eszméhez is.

Először magával az idővel kell megbékélni. Minden nap ugyanolyan, mint az előző, ez a monotonitás pedig fokozza a nők nyugtalanságát, és olyan döntésekre készteti őket, melyek ártanak az ügyüknek. Néhányan megtagadják a mentális állapotuk felmérését vagy a vizeletminták leadását; mások heves vitába keverednek a visszatartó tisztekkel. Ugyanakkor az unalmat megtörő ritka napok a maguk módján szintén nehezek: egy hozzátartozó telefonhívása vagy egy ügyvéd látogatása vigaszt nyújthat, de szívfájdalmat is okozhat. Így aztán a monotonitás és a feszültség különböző módokon hat a visszatartottakra. Sara nem napokban vagy órákban méri az időt, hanem mérföldkövekben.

Mint az első lépések.

A kukucskáló játék.

Az „anya” szó.

Vagy most a születésnapja.

Megmosakszik, aztán körülnéz a szobában, biztosra akar menni, hogy a szabályzatnak megfelelően rendet rakott. A polcán az itt, a Madisonban vásárolt műanyag keretben áll az etetőszékeikben ülő gyerekeiről készült fénykép. Mona a kamerába mosolyog, közben Mohsin a tányérján lévő banándarabokat méregeti, az egyiket éppen megbökni készül az ujjával. Bár a fotó már régi, túlságosan szereti rajta az ikrek arckifejezését, hogy lecserélje egy újabbra. A keret mellett levélhalom, egy könyvtárból kölcsönzött Jorge Luis Borges-novelláskötet és a naplója áll.

Sara addig állt ellen a napló csábításának, amíg csak tudott. Úgy érezte, ha ír a Madisonban töltött napjairól, az egyfajta megadás – annak hallgatólagos elfogadása, hogy visszatartása nem félreértés, melyet a megfelelő bizonyítékok napvilágra kerülésekor korrigálnak majd, hanem a KÉH iránta táplált, megalapozott gyanúinak eredménye. Természetesen az is aggasztotta, hogy bármit ír, felhasználhatják ellene az ügynökök, akiket csak az adat érdekel, az igazság nem. Nap nap után csak feküdt az ágyán, és azon tűnődött, hogyan kötött ki a Madisonban, és hogyan bizonyíthatná be, hogy ártatlan abban az erőszakban, amelyet szerintük elkövetni tervezett.

De eljött a pillanat, amikor belefáradt abba, hogy az üres falakat bámulja, és eluralkodott rajta a megszokás. A posztkoloniális Afrikával foglalkozó történészként a függetlenségi mozgalmak és a határalakítások történetére specializálódott, de leszámítva pár évet, amikor a Kalifornia Állami Egyetemen tanított, nem dolgozott történészként. Karrierje nagy részét a digitális archiválásban töltötte, így nem kell előadásokat tartania, viszont a munkája mellett írhat a számára érdekes témákról, és biztosított az egészségügyi ellátása is. Vagy legalábbis biztosított volt.

Amíg vár a reggelit jelző csengőre, a lehető legrészletesebben lejegyzi az álmait. A tegnapiban a Printastic-feedjén böngészett reggelizés közben, amikor meglátott egy 1954-es fényképet marokkói szabadságharcosokról, akiket tévedésből besorozott francia katonákként azonosítottak. Kínos hiba, amilyet még egy elsőéves Afrika-történeti hallgató sem követne el, de hamarosan elborzadva kénytelen ráébredni, hogy az ő fiókjából posztolták. Máris többtucatnyi gúnyolódó, megszégyenítő komment sorakozik alatta. De hiába nyomogatja a Törlés gombot, a kép ott marad a feedjében, és az eszköz újabb és újabb fülsértő csipogásokkal értesíti a szégyenéről. Egyedül úgy tudja törölni a képet, ha eltávolítja az épület alatti bunkerben lévő nagyszámítógépből. Lépcső jelenik meg előtte, mire a fokokat kettesével szedve, a korláthoz szinte hozzá sem érve siet le a pincébe. Aztán a lépcső futóhomokká válik, és belesüllyed a lába.

Újabb álom, újabb megalázás. Amikor leírja, rájön, hogy nem a nyilvános szégyen fáj neki a legjobban, hanem azoknak az embereknek a hallgatása, akikről azt hitte, megvédik majd. Az az érzés, hogy bemocskolódott, és a közösség kiveti magából. Ez a Madisonban töltött első napjára emlékezteti, amikor arra várt, hogy a barátja, Myra, akivel rengeteg hétvégén túrázott a Will Rogers State Parkban, a segítségére siet. Egy kilátópont felé tartva Myra végig arról beszélt, mennyire elege van a férfiakból, akikkel randizott, és amint megkapja a reprodukciós korú vízumot, Franciaországba költözik. A kilátóhelyhez érve azonban álmodozó némaság szállta meg a napfényben fürdő Csendes-óceán látványától. Aztán visszafelé már arról beszélt, hogy sosem tudná elhagyni a szeretteit, az olyan embereket, mint Sara. Sara minden egyes alkalommal megkönnyebbüléssel hallotta, hogy Myra ilyen nagyra tartja a barátságukat. A Madisonba kerülése óta mégis csak a családja tartotta vele a kapcsolatot. Mindenki más fél, hogy ha összefüggésbe hozzák vele, növekedni fog a kockázati pontszáma.

Most odalép az ablakhoz. Ha pont a megfelelő szögben nyújtja ki a nyakát, és a kezével blokkolja a mennyezeti lámpa fényét, lát egy sivatagi cserjével határolt útszakaszt, mögötte pedig egy hegyet. Nem valami nagy hegy, valószínűleg inkább csak domb, de sivatagi cserje fedi, amely a legenyhébb szellőtől is meg-megremeg. Ezen a reggelen felhős az ég. Egy madárraj formációt alkot, majd szétszéled, és eltűnik szem elől. Akárcsak Hinton, ma az idős nő is késésben van. Szalmakosarakat, -kalapokat és lábtörlőket cipelve, himbálózó gyöngy fülbevalókkal csoszog a buszmegállóhoz. Sara művészként gondol az idős nőre, aki hetente háromszor hagyja el a műhelyét, hogy eladja eredeti alkotásait a közeli városok termelői piacain.

Aztán megjön a busz, és csikorgó kerekekkel megáll. Az idős nő felszáll, beszkenneli az arcát, és felrakja a cuccait a poggyásztartóra. A sofőr vár, a visszapillantóból figyeli, ahogy leül egy elsőbbségi ülésre, amely a Madisonra néz. Vajon látja Sarát a távolban? Képtelenség megmondani. De Sara szeret egyfajta barátként gondolni az idős nőre, aki hetente párszor benéz hozzá.

Nézi a buszt, amíg el nem tűnik a szeme elől, és a külvilág ismét mozdulatlanná válik. A Madisonban ritkák a magány pillanatai, úgyhogy próbálja ezt minél tovább megőrizni, de amikor megszólal a reggelit jelző csengő, végül feladja.

A lépcsőn leérve befordul egy küklopszszemszerű hajóablakon beáradó fénytől megvilágított sarkon. A Madisont tervező építészek a modern világ megtestesülésének szánták az épületet: lapostetőt, acélcső korlátokat és olyan íves formákat adtak neki, amelyek az Atlanti-óceánt rekordsebességgel hasító óceánjárókat idézték. A falakat sima fehérnek, az ablakkereteket tengerkéknek álmodták meg. A nagy gazdasági világválság, a porviharok időszaka, az 1930-as évek steril vidéken elterülő szegénynegyedei – ezek mind a múlt ködébe vesztek. A jövő a tudomány és a fejlődés kezében volt.

Az étkezőbe tartó útján elmegy az előadóterem bejáratánál virító, közmunkásokat ábrázoló freskó mellett. Ez a festmény az egész létesítményben egyedüliként képviseli a művészetet, így aztán nem ritka, hogy egy-két visszatartott megáll megcsodálni. A képet Victor Arnautoff festette, és egy 1930-as évekbeli farmjelenetet ábrázol: kalapos munkások salátát szednek árkokban térdelve, közben a háttérben egy kék munkaruhás művezető egy rozsdás, fehér kocsinak támaszkodik. A festmény nincs kitéve közvetlen napfénynek, így a színek meglepően élénkek maradtak. Ha akár csak egy pillanatra is megáll a freskó alatt, Sara úgy érzi, száz évet utazott vissza az időben. Kicsit mindig riasztó innen átmenni a következő folyosóba, melynek falát az elejétől a végéig a munkafeladatokat listázó számítógépes kijelzők fedik.

Az étkező kedden és csütörtökön a legforgalmasabb, amikor tojást és krumplit szolgálnak fel reggelire. Ma hétfő van, így a sor rövid. Sara megvárja, hogy azonosítsa az arcfelismerő rendszer, aztán felvesz egy tálcát. A zabkása, vagy amit annak akarnak eladni, a MealSecure logóját viselő hatalmas edényben rotyog. Emily kimer egy adag szürke folyadékot Sara táljába, a kiszolgálás végén hozzácsapja a merőkanalat a peremhez. Tesz mellé egy szeletet egy még alig felengedett fagyasztott toastkenyérrel teli kosárból és egy gyümölcspoharat a pult túloldalán álló kupacból.

– Korán kelők jutalma – közli Sarával, majd karjával megdörzsöli arca kiütéseit. Mindegy, milyen krémet szerez Emily, ha el is tűnnek a kiütései, pár nappal később mindig visszatérnek.

– Micsoda mázlista vagyok. – Sara leül a tálcájával egy ablak alatti, üres székre. A zabkása szürke és rágós, ha le akarja küzdeni a torkán, egy emlékbe kell kapaszkodnia, abból kell táplálkoznia. Egy tányér könnyű beghrir, egy levendulaméztől csöpögő tál, egy kanna mentatea – az anyja készített neki ilyen reggelit, amikor fel akarta vidítani.

A falióra szerint 6:33 van. Az előtte álló nap még egy második műszakkal is kibírhatatlanul hosszúnak tűnik. Csak az tartja benne a lelket, hogy talán kap egy levelet Eliastól meg az ikrektől. Kizárólag olyasmit küldhetnek neki, amit a Safe-X által jóváhagyott, mindössze egy-két kereskedelmi oldalon lehet vásárolni, de a gyerekrajz kivételt képez, és reméli, hogy ahhoz lesz szerencséje. Az ikrek vonalai és firkálásai még aligha állnak össze felismerhető formákká, de a rajzok így is tükrözik a személyiségüket, amit még a fényképek sem tudnak igazán visszaadni.

Hol lehet Toya? – tűnődik, miközben feltámaszkodik a könyökére, és ismét körülnéz az étkezőben, hátha csak nem vette észre a barátnőjét. Jelenleg durván ötven nő reggelizik, leginkább régi visszatartottak, akik már hozzáedződtek az étel ízéhez, vagy nincs elég pénzük a számlájukon, hogy rágcsálnivalót vegyenek. Toyának nincs nyoma, hamarosan azonban megérkezik Lucy és Marcela a tálcájával, a langyos mosolyával meg a céltalan csevegésével.

Ahogy hozzálát a zabkásához, Marcela közli, hogy új lány jött.

– Éjfél körül érkezett.

Lucy szeme elkerekedik.

– Ébren voltál?

– Csak ki kellett mennem a mosdóba – teszi fel egyik kezét védekezésképp Marcela.

Ritka, hogy valaki éjszaka érkezik, gondolja Sara. A visszatartó tisztek általában napközben hozzák be az újakat, amikor az állandó felvételi személyzet teljesít szolgálatot a Madisonban. Elvégzik az orvosi vizsgálatot, ujjlenyomatot, DNS-mintát és egyéb biometrikus információt vesznek azoktól, akiknek a fájlja még nem tartalmazza ezeket, valamint elmagyarázzák az illetőnek a létesítmény viselkedési szabályait. Nem használhatnak mobilt vagy okoseszközöket. Tilos a dohányzás és a hangoskodás. Tilos a lebzselés a folyosókon. Tilos a feleslegtulajdon, ami azt jelenti, hogy nem tarthatnak semmi olyan tárgyat, amitől rendezetlenné válhat a szobájuk. (A visszatartó tiszteknek mindenre kiterjedő hatáskörük van a rendezettség megállapításában.) Tilosak a művészeti alkotások, hacsak előre jóvá nem hagyják őket. Tilosak az azonosító okmányok, a hitelkártyák és a készpénz. Tilosak az ékszerek, leszámítva az egyszerű jegygyűrűt. Az inget csakis a nadrágba tűrve lehet hordani. A koszos egyenruhát azonnal be kell szolgáltatni cserére. Et cetera.

A szabályokat részletező videó kétórás, ezután a visszatartottak kapnak egy követendő szabályokat és eljárásokat tartalmazó könyvet. A szabályok nem ismerése nem ment fel a következmények alól, ezért a visszatartottaknak azt tanácsolják az eligazításkor, hogy az elejétől a végéig olvassák el a szabályzatot. Aki szabályt szeg, azt feljegyzik, a feljegyzés nyomán nő a visszatartott kockázati pontszáma, a magasabb kockázati pontszám pedig meghosszabbítja a visszatartási időszakot.

– Szóval hol van az új csaj? – kérdezi Sara, és körülnéz.

– Nem tudom.

– Biztos nem csak álmodtad?

Marcela beletúr a zuhanyzástól még mindig nedves, felnyírt hajába. A könyökétől a csuklójáig egy olvadó, narancs betűkkel írt tetoválás húzódik: sharp jello, a bandája neve.

– Hát, majd kiderül.

Lucy végez a gyümölccsel, és most a kanalával kapargatja a műanyag pohár alját, hogy az utolsó cseppet is kiimádkozza belőle.

– Azt hinnéd, ma több kaját kapunk, ha már ünnepnap van.

– Milyen ünnep? – kérdezi Marcela.

– Kolumbusz-nap.

– Az ma van? Nem hinném, hogy érdekli őket.

– Akkor is ünnepnap.

– Már senki sem hívja Kolumbusz-napnak. Úgy hívják, őslakosok napja.

– Én még mindig Kolumbusz-napnak hívom. Istenem, annyira éhes vagyok.

Marcela csak egy pillanatig habozik, mielőtt odaadja a gyümölcspoharát Lucynak. Különös párt alkotnak: szinte semmi közös nincs bennük. Marcela a húszas éveiben jár, Lucy az ötvenesei végén. Az egyik egy Bell Gardens-i indie-banda gitárosa, a másik egy Sherman Oaks-i ingatlancég könyvelője. Mégis, amint szobatársak lettek, szövetségesekké váltak. A Madisonban az ilyesmi nem magától értetődő. Előfordulnak veszekedések a visszatartottak között, néha még verekedések is, ami a szóban forgó visszatartottak hosszabb megfigyelési időszakához vezet.

– Kösz, haver – mondja Lucy, és nagyon óvatosan veszi le a műanyag fedelet, nehogy akár egy csepp is kárba vesszen. Az arca szélesebb lett, és mivel nem jut el fodrászhoz, megőszült a haja. E változások nyomán úgy néz ki, mint egy öregedő matróna, akinek két volt férje meg öt civódó gyereke van.

Végre besétál az új lány. Magas és fitt, és határozott lépésekkel halad a kiszolgálóablak felé. De későn jött reggelizni, úgyhogy lecsúszott a gyümölcspohárról, és csak zabkását meg egyetlen szelet toastkenyeret kap. Amikor a tekintete az ablak alatti asztalra téved, Lucy arrébb húzódik, hogy helyet csináljon neki. Az új érkezők kellemes változatosságot jelentenek a napi rutinhoz képest.

– Lucy Everett vagyok – mondja némi hallgatás után. – Ő itt Marcela DeLeón, ez a csendes lány pedig Sara Hussein. Téged hogy hívnak?

– Eisley Richardsonnak – válaszolja az új lány. Olyan a hangja, mint egy talk show házigazdájának, minden szótagot tisztán artikulál. Még nem tanult meg monoton suttogásban beszélni, beleolvasztani a hangját a körülötte lévőkébe, hogy megnehezítse a hangrögzítést. Az első falat zabkására színtiszta undorral reagál, de aztán beletörődve megeszi az adagját, mintha csak egy feladatot teljesítene.

– Az étel borzalmas, de ami nem öl meg, s a többi, s a többi. – Lucy régebben sokat beszélt telefonon az ügyfeleivel, és azt hiszi, ettől jó beszélgetőpartner. – Szóval honnan jöttél?

– Los Angelesből.

– Nem kell kiabálni. Hogy kerültél ide?

Eisley megrázza a fejét.

– Nem csináltam semmit.

– Jesszusom. Halkabban.

– Nem csináltam semmit – ismétli meg immár suttogva.

Lucy bólint.

– Értem. De mit mondtak, mit fogsz csinálni?

– Járművel elkövetett emberölés.

– És meddig tartanak itt?

– Huszonegy napig.

Bár Marcela és Lucy sokatmondóan összenéznek, egyikük sem közli az új lánnyal, hogy csak keveseket engednek ki a bírósági visszatartásuk lejártakor. Azok a kevesek szerencsések, gondolja Sara, mert szinte rögtön újra tiszták lesznek. De a legtöbb visszatartott kérdéses marad; nem tudják huszonegy nap alatt eléggé lecsökkenteni a kockázati pontszámukat, ezért meghosszabbítják a visszatartásukat.

Sara felnéz, és látja, hogy Hinton őket nézi – mintha a neuroprotézisek, a testhőmérsékleti érzékelők és az érzelemkövető szoftverrel ellátott kamerák nem lennének elegendőek. A rendszer sosem elégedett a meglévő adatmennyiséggel. Mindig további adatokat keres új formátumokban vagy új forrásokból, beleértve az emberi adatgyűjtőket is. Ha Hinton észrevesz valamit, amit a kamerák nem, jelenti a Tekmerionján. Minél több jelentési pontja van, annál több szabadnapot kap.

– Hová tettek? – kérdezi Lucy az új lánytól.

– A 258-as szobába.

– Nem, úgy értem, milyen munkába?

– Csak három hetet leszek itt.

Sara felveszi a gyümölcspoharát, és tenyerével letörli a fedél tetejét. Amikor felvették a Madisonba, ő sem volt hajlandó dolgozni az udvaron sorakozó egyik konténerben. Időbe telt megértenie, hogy ha nemet mond egy feladatra, az algoritmus nem foglalkoztatottként jelöli meg. És a Madisonban a munkanélküliség sokat ront a kockázati pontszámon, aminek eredményeként a szabályok minden egyes megszegése jelentősen súlyosabb következményekkel jár.

– Jobb lesz, ha dolgozol – suttogja Sara. Vet egy pillantást a kiszolgálóállomás fölötti órára, és hozzáteszi: – Ha reggeli után rögtön jelentkezel, még bekerülhetsz az egyik konténer mai műszakjába.

De az új lány fintorogva fogadja a kéretlen tanácsot, aztán csak folytatja az evést, miközben Lucy kihallgatja őt.

– Egyáltalán miért az éjszaka közepén hoztak be? Miből élsz? Mit jelent az a tetkó a karodon?

Minden kérdésre vállvonás vagy érthetetlen mordulás érkezik válaszként. Lucy nem érti, hogy aki éppen besétált a Madisonba, annak a legkevésbé beszélni van kedve, főleg más visszatartottakkal. Ha Eisley kicsit is hasonlít hozzám, gondolja Sara, még mindig nem fogadta el a visszatartását, még mindig meg van győződve arról, hogy csupán egy hiba történt, amelyet hamarosan korrigálnak. Időre van szüksége, hogy hozzászokjon ehhez a helyhez, ez minden.

Csendben fejezik be a reggelijüket. Az ablakokon beszűrődő erős fény éles szögekben világítja meg az étkező asztalait. Odakint a kertészek a bokrokat metszik, és a levelektől tisztítják meg a területet, tevékenységükkel felzavarják a lárvák után kutató varjúkat. A visszatartó központ egy egész háztömböt elfoglal Ellisben, de a főkapu előtt elhajtó kocsikból a Madison ugyanolyan benyomást kelt, mint a felújítása előtt. A Safe-X még a palo verdéket is megtartotta elöl; eltakarják a főépület egy részét, plusz hozzájárulnak a bájához, különösen, amikor épp virágoznak. Nincsenek őrtornyok, sem acélkapuk, sem drótakadályok. De ha Sara az udvart határoló drótkerítésen túlra merészkedne, a neuroprotézise elárulná a pontos tartózkodási helyét a visszatartó tiszteknek.

A Madison előtt sosem vesztegetett sok gondolatot a mozgáskövetésre, túlságosan lefoglalta, hogy élje az életét. Normál esetben most az ikrekkel reggelizne, és butuska dalokat találna ki banánról meg áfonyáról, hogy aztán úton a munkába bedobja őket az óvodába. Elias a metrón utazna a Los Angeles-i Oktatókórházba, és a fülesén zenét hallgatva nézné át az aznap előtte álló ügyeket. Miután tavaly végigsöpört az országon az a bizarr vírus, hirtelen rengeteg gyerek igényelt beszédterápiát, ezért a napirendje besűrűsödött. De azért így is felhívná őt az időpontjai előtt, hogy megkérdezze, mi újság, vagy hogy hozzon-e valamit a boltból vacsorára. Egyszerű életet éltek. Sara tudja, ha vissza akar térni hozzá, fejlődést kell felmutatnia a magatartásában, demonstrálnia kell, hogy képes az engedelmességre, hogy nem bűnöző.

Sara elviszi a tálcáját a kiszolgálóablaknál álló állványhoz. Az új lány követi, beteszi az evőeszközeit a megfelelő kosarakba, és kijelentkezik a kilépőállomáson. Máris kezdi megtanulni a szabályokat. A visszatartottaknak azt kell enniük, amit adnak nekik, azt kell tenniük, amit mondanak nekik, aludniuk kell, amikor kialszanak a fények, de egyébként masz-ban élnek.

Megfigyelés alatti szabadságban.

A baj a B terminálon kezdődött, a karácsony előtti utolsó pénteken. Egy aznap reggeli áramkimaradás miatt a vám- és bevándorlási hivatal csarnoka tele volt utazókkal – nyugdíjasok egyen-baseballsapkában, dacos tinédzserek kockás pizsamanadrágban, kisgyerekek zilált szülők nyomában. Ahogy lelépett a mozgójárdáról, Sara észrevett egy jelet, amely elsőbbségi ügyintézést hirdetett meglehetős ellenérték fejében, de mivel máris többet költött erre az útra, mint kellett volna, úgy döntött, inkább vár. Az útlevél-ellenőrzés előtti sor egészen a hátsó falig kígyózott a csarnokon át. Ez időbe fog telni, üzente a férjének.

– Telefon használata tilos – vakkant rá egy rendőr az eszközök használatát tiltó, narancsszínű jelre mutatva. – Kapcsolja ki!

– Elnézést, biztos úr – válaszolta Sara, és bedugta a mobilt a farmerja hátsó zsebébe. – Csak a férjemnek üzentem. Nem talál parkolóhelyet.

A rendőrt láthatóan nem sikerült meghatnia. Sara sokáig érezte magán a tekintetét, még akkor is, amikor újabb pultokat nyitottak meg, és a sor egyenletesebb tempóban kezdett haladni. A hangosbemondón egy férfihang figyelmeztette az utasokat, először angolul, majd spanyolul, hogy sose hagyják őrizetlenül a csomagjaikat. Valahol vigasztalhatatlanul sírt egy gyerek. Amikor Sara sorra került, felkapta a poggyászát, Scout felé csoszogott, mely arra instruálta, hogy helyezze a kezét az ujjlenyomat-olvasóra, mondja be a nevét a mikrofonba, és nézzen bele apró, zöld szemébe. A kamerák zavarták egy kicsit; nem viselt sminket, a haja pedig kusza tincsekben, összevissza állt.

– Jelentkezzen a B sornál – mondta Scout.

Hát, ez fura volt.

Hátrébb lépett, majd másodszor is igazolta magát az AI előtt, de Scout nem volt hajlandó tovább foglalkozni vele.

– Jelentkezzen a B sornál – ismételte meg a fémes hang.

Amikor beállt az új sorba, Sara végignézett a többi utazón, akit emberi felülvizsgálatra választottak ki: egy ápolatlan hátizsákos pár, egy alvó csecsemőt vivő nő, néhány idős házaspár. Ritkán, de még mindig előfordult, hogy az AI több lehetőséget adott ki valaki arcára, ilyenkor pedig egy tisztviselőnek kellett megállapítania, melyik a helyes találat. Talán Sara ma reggeli, kócos frizurája megzavarta a rendszert. Szerencsére az új sor rövid volt. Zsebében újra rezegni kezdett a telefon, de ellenállt a késztetésnek, hogy elővegye. Az ünnepi forgalomban Eliasnak meg az ikreknek időbe telik majd, hogy ismét megkerüljék a terminált, és visszaérjenek a fogadóterületre. Sara úgy számolt, hogy addigra végez. Átadta az útlevelét a határőrnek, egy ránctalan arcú, egyenetlen szemöldökét ceruzával kitöltő, középkorú nőnek.

– Sara Tilila Hussein – olvasta fel a nevét, alaposan elnyújtva minden szótagot. – Jól ejtettem ki?

– Öhm, igen.

– Honnan érkezik, Ms. Hussein?

– Londonból.

– Mit csinált ott?

– Egy konferencián vettem részt.

– És mivel foglalkozik?

– Levéltáros vagyok. A Getty Múzeumnak dolgozom.

...

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes
ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban,
a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Kiss Béla

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Váraljai Viktória

Tördelte Izing Imre

e-ISBN: 978-963-604-725-2

Elektronikus változat:

Györke István

Felhasznált betűtípusok

Felhasznált betűtípusok

Bebas Neue – SIL Open Font License

PT Serif – Open Font License (OFL)