Sherryl Woods

Ezredévi esküvő

Sherryl Woods

Új fejezet

Sherryl Woods

Talált család

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Sherryl Woods, 1999 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: The Cowboy and the New Year’s Baby (Silhouette, Special Edition)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2005)

Magyarra fordította: Gärtner Zita

© Sherryl Woods, 2000 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: The Delacourt Scandal… (Silhouette, Special Edition)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2005)

Magyarra fordította: Huszovszky Mária

© Sherryl Woods, 2000 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: Marrying a Delacourt (Silhouette Books, Special Edition)

Harmadik, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2007)

Magyarra fordította: Gondáné K. Éva

Nyomtatásban megjelent: a BIANCA 363. számában, 2025.

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-060-3

- Kép: Shutterstock

A Bianca a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Sherryl Woods

Ezredévi esküvő

1. FEJEZET

A texasi Garden Cityben szilveszteri vigadozástól volt hangos az End of the Road söröző. A helyiséget a szomszédos White Pines birtokon gazdálkodó Adams család bérelte ki, hogy itt búcsúztathassák az óévet. Patrick Adams neje, Laurie Jensen, aki pár éve a hivatásos énekesnői pályára lépett, épp az utolsó dalt adta elő, miközben a mikrofon mögül rajongó pillantásokat vetett a férjére, aki nem kevésbé elragadtatottan nézett vissza rá.

Hardy Jones rosszallóan csóválta meg a fejét, ahogy figyelte őket. A jelek szerint lassan minden hímnemű ismerőse behódol a szerelemnek. Először a főnöke és Laurie kötötte össze az életét, azután a cimborája, Slade Sutton meg Laurie titkárnője, Val. Őt viszont a hideg is kirázta a turbékoló párok láttán.

Nem mintha ellene lett volna a kalandoknak, távolról sem. Imádta a nőket. Egyedül érkezett és szentül elhatározta, hogy úgy is fog távozni.

Alig öt perce rázott le minden akaraterejét összeszedve egy káprázatos alakú, vörös hajú tüneményt. És nem ő volt az egyetlen. A jelenlevők legalább fele szerepelt is a kis fekete könyvében.

A kis fekete könyv… Kevesebbel feküdt le közülük, mint ahogy azt az emberek gondolták volna, de talán többel a kelleténél.

Órák óta iparkodott barátságosan, de határozottan elhárítani a hölgyek lelkes érdeklődését. Hardy megtanulta, két olyan napja van az évnek, amikor egy meggyőződéses agglegénynek résen kell lennie: szilveszter este és a Valentin-nap. Ez a két nap az elkötelezettséget és a szerelmet jelképezi – legalábbis az általa ismert hölgyek szemében.

Hardy ellenben még huszonkilenc évesen is sokra értékelte a szabadságát, és bár a White Pines birtokon jó pár szószólója akadt a házasság intézményének, elszántságát nem tudták megrendíteni. Megvolt annak az oka, mégpedig nyomós oka, amely a múltban gyökerezett, és amelyről nem beszélt soha, sőt maga is igyekezett elfelejteni. A jelenben élt, nem a múltban, a jövővel pedig nem foglalkozott.

Elhárított hát egy újabb hódolót, belekortyolt a sörébe, és igyekezett ráhangolódni a mulatság hangulatára.

– Hé, Hardy! – harsant fel mellette egyszer csak Slade Sutton hangja. – Mi lesz az újévi fogadalmad? Hagyod végre, hogy oltár elé csábítsanak?

Hardy jókedvűen elnevette magát. Belevaló kiscsaj, annyi szent. Minden férfit elbűvölt a birtokon.

– Nem is értem, miért ezt a viharvert cowboyt választottad, és nem engem! – kacsintott a lányra.

– Lévén szilveszter – szólt közbe az érintett –, nem veszem zokon a csipkelődésedet. De személyes ügyemnek fogom tekinteni, hogy már te se sokáig tengethesd magányosan a napjaidat!

Hardy önkéntelenül is megborzongott, mert barátja játékos fenyegetése nagyon is valós veszélyre utalt.

– Visszavonom, csak ne üssétek az orrotokat a szerelmi ügyeimbe!

Tudta jól azonban, hogy az ilyen kivételes estéken mondhat akármit, a nők süketnek tettetik magukat. Így hát megnézte az óráját, lecsúszott a bárszékről, és kijelentette:

– Azt hiszem, hazamegyek.

– Még csak tizenegy óra! – hüledezett Slade. – Félsz, hogy megárt a szépségednek, ha sokáig fenn maradsz?

– Ki tudja? Talán már epedve vár rám valaki. – Hardy nem bánta volna, ha így van, de igazából csak egy kiadós alvásra számított, amilyenben legközelebb csak február tizennegyedikén lesz része.

Az meg sem fordult a fejében, hogy a szavai esetleg valóra is válhatnak.

Trish Delacourt szökésben volt.

Tökéletesen eltervezte, hogy a szilveszter estét egy csendes, eldugott vidéki fogadó kandallója előtt tölti majd. Lefoglalta jó előre a szobát, és megnyugodott, hogy az apja, aki otthonosan mozgott a világ összes fényűző szállodájában, itt sohasem keresné. Mert Bryce Delacourt keresi, az már biztos, hisz szent meggyőződése, hogy csak ő tudja, mi a legjobb a környezetében élő embereknek. Feltehetően rögtön munkába állította a magánnyomozóit, amint észrevette, hogy eltűnt a lánya.

Az a szerencse, hogy Trish rendelkezett saját jövedelemmel, az apja figyelmét pedig mindig elsősorban a munkája kötötte le. Még az ünnepek közt is üzleti útra ment, így Trish kihasználta a lehetőséget, és elhagyta Houstont. Az első napok azonban döntő fontosságúak. Mozgásban kell maradnia, és elkerülnie a nagyvárosokat, akkor az apja talán nem akad a nyomára. Az viszont biztos, hogy tűvé tesz érte mindent – de közben abból indul ki, hogy a lánya csak olyan helyre mehet, ahol biztosítják számára a megszokott kényelmet.

Trish azonban huszonöt éves fejjel nem kért többet senki gondoskodásából. Sem olajmágnás apja aggodalmaskodó babusgatásából, sem négy makacs fiútestvére fojtogató szeretetéből. Megelégelte, hogy a munkáját az öreg leereszkedő fitymálással kezelje, mint holmi játszadozást, amellyel elüti az időt, amíg férjhez nem megy. És persze apjának arról is pontos elképzelése volt, kihez lenne a legjobb kötnie az életét. Személyesen választotta ki, majd támogatta az udvarlásban az általa megfelelőnek ítélt jelöltet. Mire Trish észbe kapott, már a jóképű és sima modorú Jack menyasszonya volt, és kis híján bele is szeretett az apja választottjába.

Szerencsére még időben lehullott a szeméről a hályog, és felismerte vőlegénye valós tulajdonságait: akaratgyenge, megalkuvó fickó, aki ráadásul még nőcsábász is. Isten óvja az ilyenektől!

Aprólékosan megtervezte a szökést, eddig ment is minden, mint a karikacsapás. Ám az időjárás keresztülhúzta a számításait. Épp, amikor már kezdett megnyugodni, az autójával az árokba szaladt a nagy semmi közepén, valahol Texas nyugati részén. Még jó pár mérföldre lehetett az úti céljától. Szakadt a hó, a kocsiban pedig vészesen csökkent a hőmérséklet…

És mintha mindez nem lenne elég: elkezdődött a vajúdás. A jelek szerint a baba az ő nyomdokaiba lép, és semmit sem úgy csinál, ahogy kellene.

– Mi lenne, kicsim, ha aludnál még egy kicsit szépen tovább? – dörgölte meg a hasát egy újabb, összetéveszthetetlen fájás után. – Ne akarj a hóvihar kellős közepén megszületni! Egyébként is csak két hét múlva vártalak.

Hamarosan megérkezett a válasz egy újabb fájás formájában. Látván, hogy érvekkel nem megy semmire, előrántotta a táskájából a mobiltelefonját. Ám nagy siettében elfelejtette feltölteni a telefont.

– Idióta! – sziszegte, és elhajította a hasznavehetetlen készüléket. Hogyan lehet ennyire ostoba egy sikeres üzletasszony, aki még Bryce Delacourt eszén is túljárt – legalábbis egyelőre?!

– És most mi lesz? – tűnődött hangosan. A legutóbbi település, amely mellett elhaladt, Los Pinos volt, tizenöt mérfölddel korábban.

A település neve eszébe juttatott valakit. Az apja egyik ismerőse Los Pinosban lakik, sőt ott van birtoka. Bár Jordan Adams az egyik legnagyobb versenytárs olajvállalat élén állt, régóta baráti szálak fűzték Bryce Delacourt-hoz, aki mindig úgy emlegette őt, mint az egyetlen rendes embert, akit ismer.

Trish biztosra vette, hogy Jordan a segítségére sietne, ha valamilyen módon értesíteni tudná. Bár azt is gyanította, ha csak feleannyira becsületes fickó, mint ahogy az apja állította, első adandó alkalommal elárulná Bryce-nak a lánya hollétét. Trish azonban most úgy látta, kétségbeejtő helyzetében ezt a kockázatot is vállalnia kell.

– Miért itt? – motyogta az égre fordított szemmel. – Miért most?

Mintha csak választ kapott volna, hirtelen két fénycsóva hasított a szurokfekete éjszakába. Mérlegelni, veszélyeket fontolgatni nem maradt idő. Bekapcsolta a vészvillogót, azután nehézkesen kikecmergett a kocsiból. Óvatosan elevickélt az úttest közepére, és integetni kezdett.

Az autó kormányát az utolsó pillanatban félrerántották, így nagyot farolva, lassan megállt. A vezető irtózatos káromkodások közepette kiugrott a járművéből, és három lépéssel ott termett a lánynál. Trish csak bámulta, milyen magabiztosan mozog a jeges úton, a szókincsétől azonban nem volt elragadtatva.

– Megőrült, hölgyem? – rivallt rá a férfi, amikor megállt közvetlenül előtte. – El is üthettem volna!

Ahogy felnézett, Trish a dühösen villogó szempárban egy csipetnyi aggodalmat vélt felfedezni, és erre alapozva épp neki akart fogni, hogy elpanaszolja szorult helyzetét, amikor újabb fájás rohanta meg. Legnagyobb bosszúságára egyszerűen összeroskadt – egyenesen a világ legvonzóbb férfijának lába elé!

– Mi az ördög van magával?

Ügyet sem vetve a tapadós hóra, Hardy gyorsan letérdelt. Mi ütött ebbe a nőbe? Öngyilkos akart lenni, hogy a síkos út közepére állt, egyenesen a kocsija elé? Vagy biztosítási csaló, aki sérülést tettet, hogy pénzhez jusson? Akárhogy is, pillanatnyilag nyöszörögve fekszik a földön, és a hasát szorongatja. Nem jó jel. Ha színlel, akkor nagyon tehetségesen csinálja.

– Jól van? – tudakolta, és óvatosan elsimította a selymes szőke hajfürtöket a lány könnyáztatta arcából. – Gyerünk, nyissa ki a szemét!

Kívánsága végül teljesült, de a nagy, kék szempár szinte azon nyomban elhomályosult a fájdalomtól. Ez nem színjáték!

– Jól van? – ismételte a férfi, és alaposan szemügyre vette a görcsbe rándult testet, milyen sérülést szenvedhetett.

– Nem, nem vagyok jól! – sziszegte a lány zihálva.

Végre Hardy is észrevette, mi a helyzet. Maga sem értette, hogyan kerülhette el a figyelmét a gömbölyödő pocak. Talán túlságosan lefoglalta az a könnyáztatta, bájos, angyali arc…

– Szülni fog – állapította meg bambán

– De itt? – folytatta a férfi tétován. Aligha a megfelelő hely, ő pedig a legkevésbé sem a megfelelő segítőtárs.

– Nem, ha valaki elvisz egy nyomorult kórházba – felelte Trish érthető ingerültséggel.

Hardy belátta, hogy a helyzet pontosan olyan súlyos, ahogy gondolta. Kezdett őszintén megijedni. Nyilván a nő is halálosan fél, csak leplezni próbálja gúnyos megjegyzéseivel.

– Nos? – türelmetlenkedett Trish, és a hasára tette a kezét.

Hardyt megbűvölte ez a mozdulat.

– Nézd, nem szívesen sürgetlek, de ideje lenne lassan indulnunk! Hacsak nem adod kölcsön a kocsidat, hogy magam menjek.

– Az én autómat én vezetem.

– Pontosan ezt vártam – motyogta a lány alig hallhatóan. – Akkor meg, mi lenne – folytatta hangosabban –, ha végre nekivágnánk, cowboy? – Türelmetlen mozdulattal elmaszatolta a könnyeket az arcán. Láthatóan nem szokott hozzá, és épp ezért nehezen viselte, hogy mások segítségére szorul.

Hardy nem tudta rászánni magát a cselekvésre. Felkavarták a könnyek, gyűlölte a fájdalomnak még a látványát is, a csecsemőknek meg a puszta gondolatától is kirázta a hideg, akárcsak a házasságétól.

– Hol a férje? – kérdezte teljesen feleslegesen, hisz tudta jól, a lényeg, hogy nincs itt, és nem segíthet.

– Nincs fér… jem – nyögte a lány elkínzottan, és váratlanul megragadta a férfi kezét.

Hardy lassan belátta, hogy két választása van: vagy sürgősen beviszi Garden Citybe, a kórházba ezt a nőt, vagy maga segédkezik neki a szülésnél. Hosszú évek alatt nem egy borjút meg csikót segített a világra, így hát nem érte teljesen felkészületlenül a feladat, de nem szívesen került volna ilyen személyes és meghitt kapcsolatba egy vadidegennel.

– Ne féljen! – Fél ő kettejük helyett is. – Egykettőre a kórházban leszünk – próbált valami megnyugtatót mondani, mert még ő is észrevette, milyen gyorsan követik egymást a heves fájások. – Ne nyomjon! – figyelmeztette Trisht, amint beültette a kocsiba. – Akármi történik is, ne nyomjon!

– Könnyű azt mondani – rebegte a kismama, és elfehéredő ujjakkal kapaszkodott az ajtóba.

– Erős nő vagy – hajolt fölé Hardy –, és nem az én kocsimban fogsz szülni! – Félig buzdításnak, félig utasításnak szánta szavait, ám a gyereknél láthatóan nem ért célt, mert Trish felsikoltott:

– Uramisten, jaj, jön a baba!

Hardy nagy lélegzetet vett. Akár tetszik, akár nem, bábáskodnia kell. Kisegíti a kutyaszorítóból, beviszi a kórházba, aztán mossa kezeit.

– Segíts, kérlek! – néztek rá könyörgően a nagy, könnyben úszó, kék szemek.

– Csitt! Minden rendben lesz – suttogta Hardy. – Leterítem pár pokróccal az ülést, hogy kényelmesebb legyen, aztán indulhat a műsor.

– Van valami fogalmad egyáltalán, hogy mit kell tenni?

– Épp annyit tudok, amennyi szükséges. – Borjak, csikók, csecsemők. Nem nagy ügy, gondolta.

Innentől kezdve felgyorsultak az események. Hardynak levegőt venni is alig jutott ideje, és mire észbe kapott, már egy parányi kislányt tartott a kezében. A csöppség teli tüdőből ordított, mégis úgy tűnt, ő a legszebb teremtés, akit valaha is látott.

Furcsa, ismeretlen, ellenállhatatlan érzések töltötték el. Kimerült volt, mégis elégedett, mint még soha életében.

– Kislányod született – közölte vele ünnepélyesen.

– Egészséges? Nem túl apró? Későbbre vártam, nem sokkal, de maradhatott volna még.

– Nekem mondod?! – jegyezte meg a férfi szárazon.

– Mutasd!

– Egy pillanat, hadd tegyem rendbe kissé! Nem vagyok szakértő, de szerintem pont olyan, amilyennek lennie kell. – Lerántotta magáról a flanelinget, és bebugyolálta a babát. Az órája pontosan éjfélt mutatott. Ez az apróság nagyon sietett köszönteni az új évezredet! – Boldog újévet, drágám! – tette vigyorogva a mamája karjába a csecsemőt. Érezte, egyhamar nem fogja elfelejteni ezt a szilvesztert.

– Istenem, milyen gyönyörű! – suttogott a kismama, majd felnézett. – Ugye?

– Káprázatos – helyeselt a férfi. – Mi lenne, ha most bemennénk a kórházba? Sajnálom, de fel kell ülnöd, és tartani a kicsit. – Aggodalmas kifejezés jelent meg az arcán. – Menni fog?

Trish bólintott, majd szemét le sem véve a gyerekről, kis segítséggel félig ülő helyzetbe tornázta magát. Hardy megfordult a kocsival, és útnak indultak. Az út még havasabb meg csúszósabb lett, eztért az átlagosnál is lassabban vezetett. Majdnem egy óra lett, mire feltűntek Garden City fényei, és további negyedórába telt, amíg elérték a kórházat.

Ekkor döbbent csak rá, hogy a lányok egész úton meg se nyikkantak. Hirtelen elkapta a vakrémület. Csak nincs valami bajuk? Sietnie kellett volna, és útközben riasztani a mentőket? A terepjáró farolva megállt a bejáratnál, Hardy pedig kiugrott belőle, és eszement módjára, segítségért kiabálva berohant az épületbe. Sohasem örült még ennyire senkinek, mint most Lizzy Adams-Robbinsnak, Harlan lányának, aki orvosként dolgozott itt.

– Hová ilyen sietősen, Hardy? –– álmélkodott Lizzy. – Valaki megsérült a mulatságban?

– A kocsimban. Egy nő… meg egy gyerek… – Hardy nem találta a szavakat.

– Beteg a gyerek? – kérdezte Lizzy, de közben már ment is kifelé egy ápolónővel.

– Most született. Az én segédletemmel.

Lizzy csak hüledezett.

– Hol? Miért?

– Most inkább siessünk, és nézd meg, jól vannak-e!

Odakint Hardy is segített beültetni az álomittas anyukát meg a sivalkodó babát egy kerekesszékbe, amelyet Lizzy meg a nővér gyorsan betolt az épületbe.

A férfi kint maradt. Hirtelen feleslegesnek érezte magát. Mély lélegzetet vett, és igyekezett megszabadulni a felgyülemlett feszültségtől. A kismama meg a gyerek jó kezekben van. Akár haza is mehet.

Csakhogy érthetetlen módon nem tudta rászánni magát. Leállította a kocsit a parkolóban, aztán leült a folyosón. Egy óra is eltelt, és már-már kezdett elfogyni a türelme, amikor megjelent az ápolónő.

– Minden a legnagyobb rendben. Jó munkát végzett, apuka!

Hardynak leesett az álla e feltételezés hallatán.

– Nem én vagyok az apa – sietett közölni. – Nem is ismerem ezt a nőt. – A nővér gunyoros mosollyal, hitetlenül mérte végig. – Komolyan! Az országúton találtam rá, árokba csúszott a kocsija.

– Hát persze.

– Sosem láttam azelőtt!

– Ne fáradjon, hiszek magának!

Hardy elkeseredetten felsóhajtott. Micsoda pletyka kerekedik majd ebből!

– Volna itt egy kis papírmunka – váltott témát az ápolónő. – Segítene kitölteni ezeket?

– Sajnálom. Fogalmam sincs, ki ez a nő. Semmit sem tudok róla. Kérdezze meg őt!

– Eléggé kimerült.

– Akkor nézze meg a tárcáját!

– Nem fogok turkálni a holmijában! – utasította vissza felháborodottan a nővér a férfi ötletét. – Azt reméltem, ha már egyszer ilyen kapcsolatban vannak…

– Nem vagyunk semmiféle kapcsolatban!

Az ápolónő nagy sóhajjal elrakta a papírokat.

– Aztán majd hallgathatok a könyvelésen.

Hardy előrántotta a csekkfüzetét.

– Mennyi?

– Tessék?

– Azt kérdem, mibe kerül az ellátásuk. Kifizetem.

– Még nem lehet tudni…

– Akkor rendezze úgy, hogy nekem küldjék ki a számlát!

– De hát azt mondta, nem ismeri!

– Így igaz, de nem akarom, hogy kellemetlenségei támadjanak valami fafejű hivatalnok kukacoskodása miatt. Inkább kifizetek mindent.

Az ápolónő értetlenkedve megcsóválta a fejét, majd a férfi elé tett pár újabb nyomtatványt. Már miközben vagy fél tucat helyre odakörmölte a nevét, Hardy tudta, hogy ezzel a tettével romlásba dönti magát. Ki lenne olyan bolond, hogy kifizesse egy ismeretlen kórházi számláját? Egészen másra fog gondolni mindenki.

Most már mindegy, gondolta, miközben elhagyta az épületet. Hogyan is szól a mondás? Minden jó cselekedet elnyeri méltó büntetését. A bankszámlája meg a jó híre fogja bánni a túlzott segítőkészségét. No, és akkor mi van, ha költ pár dollárt erre a nagyszájú nőre meg a babájára? Vagy ki kell állnia miattuk egy kis ugratást? Mindez előbb-utóbb elmúlik. Viszont a csodát, amelyet átélt mellettük, sohasem fogja elfelejteni. És megfizetni sem lehet.

2. FEJEZET

Trish csak arra emlékezett, hogy eddig ismeretlen megelégedettség töltötte el, aztán elaludt a kimerültségtől. Lármára és fényekre ébredt, meg arra, hogy a gyermekével együtt beviszik egy kórházba. A botcsinálta hős elmaradt mellőle, még megköszönni sem volt ideje a segítségét.

Egy darabig nézte a sürgés-forgást maga körül, végül óvatosan megkocogtatta a barátságos doktornő, Lizzy Adams-Robbins karját.

– Jól van a kisbabám, doktornő? Későbbre vártam, és olyan hirtelen indult meg a szülés…

– Makkegészséges – sietett megnyugtatni a lányt dr. Adams-Robbins. – Kielégítő a súlya, erős a tüdeje.

– Sok a mondanivalója, ugye? – mosolyodott el Trish. – Nem csoda, ha sietett.

Az orvosnő kedvesen viszonozta a mosolyát, de utána együtt érzően a vállára tette a kezét.

– Egyébként mi lesz a neve?

A névadással Trish eddig nem foglalkozott. Túl fontos kérdés volt ez, őt pedig túlságosan lefoglalták a szökés előkészületei. Ugyanaznap tudta meg, hogy terhes, amikor kiderült, Jack legalább két nővel megcsalta. Bár ettől függetlenül is felbontotta volna az eljegyzést, mert lassan világossá vált előtte, hogy a vőlegényét egyértelműen csak a Delacourt név – és a vagyon – iránt érzett áhítat vezérelte az udvarlásban.

Trish alaposan megszervezte a szökést. Akármit hoz is a jövő, hallani sem akar Jackről, de a családjáról sem. Azt pedig végképp nem érdemlik meg, hogy a névadásnál megemlékezzen róluk, hisz ők sem sokat törődtek vele, milyen sorsuk lenne egy boldogtalan házasságban. Még az anyja is azzal nyaggatta, hogy minél hamarabb tartsák meg az esküvőt, amíg nem látszik a terhesség. Teljesen elborzadt, amikor Trish közölte vele, hogy nem lesz lakodalom.

– De mit fogunk mondani az embereknek?

– Hogy a lányodnak nem ment el az esze egy olyan férfihoz kötni az életét, akit nem szeret.

– Mi köze ennek a szerelemhez? – álmélkodott az anyja őszinte értetlenséggel. – Jack tökéletesen megfelelő férj. Régóta ismered, és biztos helye van apád vállalatánál. Az esküvő után kinevezik alelnöknek.

Nos igen, Jacket is alighanem ez ösztökélte.

– Megcsalt – panaszolta Trish, ám legnagyobb meglepetésére az asszony alig adta jelét felháborodásnak. – Tudtad, ugye? – kerekedett el a szeme megdöbbenésében, bár nehezen bírta elhinni, hogy az anyja eltitkolt volna előle ilyesmit.

– Pletykákat hallottam – vonta meg a vállát Mrs. Delacourt. – De hát tudod, hogy van ez! Jóképű férfi, körüldongják a nők. Majd megszokod!

– Csakhogy egy tisztességes férfi, akinek fontos a menyasszonya, nem enged a csábításnak.

– Túl szigorúan ítéled meg. Nem lehetett több az egy kis futó kalandnál.

– Vagy kettőnél. – Trish most először gondolkozott el azon, vajon az ő szülei házasságát milyen megalkuvások tartják életben? – Mindegy – zárta le a vitát. – Látom, soha nem fogunk közös nevezőre jutni, az viszont tény, hogy nem megyek hozzá Jackhez. Jobb, ha belenyugszol, anya.

Természetesen nem így történt. Helen Delacourt az utolsó pillanatig mindent megtett, hogy megpróbálja összeboronálni a lányát Jackkel…

Az orvosnő hangja térítette vissza a jelenbe.

– Hahó! Merre jár?

Ott, ahol remélem, soha többé, gondolta Trish.

– Bocsánat. Miről is beszéltünk?

– A baba nevéről.

– Á, persze. – Eszébe jutott az idegen. Kelletlenül bár, de kihúzta a bajból, neki köszönhetően a gyerekkel együtt jól vannak. – Nem ismeri véletlenül azt az embert, aki idehozott?

– Dehogynem. Apám birtokán dolgozik.

– Mi a neve?

– Hardy Jones. Valami becenév, de nem tudom, miből származik.

– Hát, ezt a nevet mégsem adhatom a kislányomnak – jegyezte meg Trish csalódottan. – Azonnal kell döntenem?

– Nem, csak még azelőtt találja ki, hogy elhagyná a kórházat. Nyugodtan gondolja át. Most pedig pihenjen, később visszajövök.

Trish elnyúlt a párnán, és lehunyta a szemét. Azonban nem a gyermeke képét látta maga előtt, hanem a cowboyét, aki segédkezett a születésénél.

– Hardy – mormolta. Erős fickó, gyöngéd kezekkel. Még most is érezte a munkától kérges ujjak érintését, ahogy támaszt meg segítséget nyújtanak élete egyik legfélelmetesebb és legnagyszerűbb pillanatában. Akármit hoz is a jövő, azt biztosra vette, hogy sohasem fogja elfelejteni Hardy Jonest, sem a csodát, amelyet együtt átéltek.

– Hé, Jones, úgy hírlik, i-ga-zi hős lettél! – hallatszott másnap reggel, amikor a birtokon dolgozó munkások összegyűltek reggelizni a szállás étkezőjében. Hardy elfintorodott, de szótlanul és eltökélten kanalazta tovább a zabkását.

– Bizony, a barátunk bábaasszonyt játszott az éjjel – csatlakozott egy másik fickó is a csipkelődéshez. – Ez valami új udvarlási módszer? Le vagyok maradva.

– Menjetek a pokolba! – csattant fel Hardy, azzal felkapta a kabátját, és kiment az udvarra.

Így ment ez szüntelenül, amióta virradatkor híre ment a jó cselekedetének. Lévén ő maga kialvatlan, nehezen viselte a reggelihez összesereglett emberek vidám csipkelődését.

– Válthatnék veled pár szót? – dugta ki a fejét az iroda ajtaján Cody Adams.

Hardy engedelmesen beballagott a zsúfolt irodába, miközben azon tűnődött, mit akarhat tőle a főnöke. Az utóbbi évben Cody inkább a fiára, Patrickre hagyta, hogy a munkásokkal tárgyaljon, ő maga az üzleti ügyekkel foglalkozott.

– Gratulálok! – nyújtott kezet Cody. – Lizzytől tudom, milyen jól megálltad a helyed tegnap este.

– Lizzy túl sokat fecseg – morogta Hardy. – Csak azt tettem, amit kellett.

– Te bizonyára így látod, de az ifjú anyuka ettől függetlenül nagyon hálás. Lizzy az imént telefonált, hogy szeretné, ha meglátogatnád. Szedd össze hát magad, és menj be hozzá a kórházba!

Hardy már a puszta gondolattól is megrémült, hogy újra találkozzon azzal a nővel. Agglegényösztöne azonnal riadót fújt: túl veszedelmes, ismeretlen és erőteljes érzelmeket kavart fel benne minden, ami az elmúlt éjszaka történt.

– Nem várhatom el a fiúktól, hogy elvégezzék helyettem a munkát – keresett gyorsan valami kibúvót.

– Majd besegítek – vágta el rögtön a menekülési útvonalat Cody. – Talán még emlékszem, mit kell tenni. Eredj, hadd mondjon köszönetet neked az a hölgy személyesen!

A kórházban kész hősként ünnepelték. Felkavarodott a gyomra. Nagyon jól el tudta képzelni, hogy az itt dolgozó nőismerősei miféle következtetéseket vonnak le az eseményekből. Vagy ha nem, hát rögtön kombinálni kezdenek, hogy ezek után könnyebb lesz behálózni. Amilyen gyorsan csak tudott, elmenekült – méghozzá a gyerekosztályra. Egy csecsemő – még ha lány is – lényegesen veszélytelenebb, mint a mamája.

Elbűvölten figyelte az üvegen keresztül az újszülöttet, ezt az elképesztő kis teremtményt, akit ő segített a világra.

– Varázslatos, ugye? – szólalt meg mellette Lizzy Adams. – Sohasem tudok betelni velük. Egyik pillanatról a másikra megjelenik közöttünk egy új élet. Kész csoda.

– Valóban – bólogatott Hardy, és már bánta, hogy nem lépett le hamarabb.

– Nem Trishhez jöttél? Hadd figyelmeztesselek: borzasztó hálás neked, de majd felrobbant mérgében a számla miatt!

– Csak azért ajánlottam fel, hogy kifizetem, mert a nővér annyit nyaggatott a papírokkal.

– Előbb-utóbb majd megbocsát, nem kétlem.

– Talán inkább máskor néznék be hozzá – kapott két kézzel a lehetőség után Hardy. – Nem akarom, hogy felizgassa magát.

– Nem akarod egy kicsit ölbe venni a babát? – nézett rá Lizzy mosolyogva.

Ekkora kísértést Hardy eddig legfeljebb nagykorú lányok esetében érzett, és ez elegendő is volt figyelmeztetésnek.

– Nem hinném – rázta meg a fejét.

– Ugye nem félsz egy kisbabától?

– Persze hogy nem!

– Akkor gyere! – húzta maga után Lizzy.

Mielőtt még bármit tehetett volna, Hardy már egy hintaszékben ült, fehér köpenyben, a baba a karjában rámeresztette hatalmas kék szemét.

– Gyönyörű, ugye?

A férfi csak némán bólintott, mert a torka összeszorult. Kezdte megsejteni, milyen hihetetlen élményt áldoz fel az agglegényélet oltárán, amikor lemond az apaságról.

– Itt jön a mama is! – örvendezett Lizzy.

Hardy éppen csak rápillantott a folyosón közeledő nőre, máris mehetnéke támadt. Épp olyan veszedelmes szépségnek látszott, ahogy emlékezett rá. Ha nincs a gyerek az ölében, akkor egyszerűen felugrik és elrohan.

A doktornő bemutatta őket egymásnak, majd távozott, arcán elégedett mosollyal. Hardy feltápászkodott.

– Jobb lenne, ha leülnél azok után, amin keresztülmentél – intett a szék felé morcosan.

Trish helyet foglalt, és a férfi végre megszabadulhatott kényes terhétől.

– Még most is alig bírom elhinni – sóhajtott fel a lány, majd felnézett. – Köszönöm.

– Nincs mit.

– Úgy viselkedtél, mint egy szakember. Gyakran vezetsz le szüléseket az út szélén?

– Isten ments! Ez volt az első alkalom, és el sem mondhatom, mennyire örülök, hogy nem szúrtam el. Egyébként mit kerestél az elhagyatott országúton, egyedül a hóviharban?

– Otthonról menekültem – felelt Trish szárazon. – Hosszú történet.

Amelyet láthatóan nem akar elmondani, állapította meg Hardy. Nem is erőltette.

– Ez azt jelenti, hogy nem a környéken laksz? – tudakolta végül, a kalapját gyűrögetve.

– Igen. Csak átutazóban vagyok.

Legnagyobb meglepetésére Hardy csalódottságot érzett. Gyorsan hátrált egy lépést. Még olyat talál tenni, amit megbánna…

– Mennem kell – jelentette ki gyorsan.

– Ó nem, nem lehet! – rázta meg a fejét Trish határozottan. – Valamiről még feltétlenül beszélni szeretnék veled.

– A számla miatt ne izgasd magad! Egyszerűen nem akartam, hogy az ápolónő gutaütést kapjon.

– Rájöttem, mi történhetett, bár először valóban megdöbbentem. De azóta már elrendeztem mindent. Nem is erről szerettem volna beszélni veled.

– Hát akkor miről? – nézett rá gyanakodva a férfi.

– Nevet kell adni a kisbabának. Örülnék, ha segítenél, ha esetleg javasolnál valamit. Viselhetné például az édesanyád nevét.

Hardy megdermedt. Az anyja oly rég elhagyta, hogy már arra sem emlékszik, hogyan nézett ki. Az árulását azonban sohasem felejti el.

– Azt már nem! – jelentette ki indulatosan.

Trish láthatóan meglepődött, de – sok más nővel ellentétben – tapintatosan nem feszegette tovább ezt a kérdést.

– Akkor valaki másét. A testvéredét vagy egy lányét, aki közel állt a szívedhez.

A nővére az anyjával együtt ment el, vissza sem néztek. Hardy azóta sem tudta megbocsátani neki, hogy az anyja őt jobban szerette, és magával vitte.

Most gondolatban sorra vett egy csomó nőt, akiket ismert, de egyikük sem jelentett a számára olyan sokat, hogy meg akarta volna örökíteni a nevét.

– Sajnálom – rázta meg a fejét végül.

– Biztosan akad egy női név, amely tetszik neked! – makacskodott Trish.

Hardyt idegesítette, hogy a lány bele akarja rángatni valami olyasmibe, amihez neki semmi köze. A névadás a szülők dolga.

– Egy sem jut az eszembe – jelentette ki végül, és remélte, hogy ennyivel megússza.

– Hát akkor nincs más hátra, marad a Hardy.

A férfi először ugratásnak vélte a dolgot, de aztán Trish tekintetén látta, hogy komolyan gondolja.

– Ó, nem! – tiltakozott eltökélten. – Ez a név nem való egy ilyen helyes kislánynak. Még csak nem is keresztnév. A Hardwick becézése, amely a családunkban egy régi vezetéknév apai ágról. Miért ne viselhetné a te nevedet? A Trish jól hangzik.

– A Patricia becézése. Túlságosan hétköznapi.

– Fogadd meg olyasvalaki tanácsát, akit folyvást piszkáltak a neve miatt: a hétköznapiságnak is megvannak az előnyei.

Elhallgatott, mert hirtelen előbukkant egy alak az emlékeiből. Az egyetlen asszony, akitől gyengédséget kapott, és aki mindig kitartott mellette. A nagyanyja, Laura. Tízéves volt, amikor meghalt, de sohasem felejti el, milyen boldogságot jelentettek a gyöngyvirágillatot árasztó, idős asszony ritka látogatásai, akinek a zsebében mindig akadt egy kis cukorka.

– Eszembe jutott egy név – szólalt meg vonakodva.

– Halljam!

– Laura. Azt hiszem, kissé régimódi. A nagyanyámat hívták így.

– Sokat jelentett neked? – nézett Trish a férfira fürkésző tekintettel.

– Igen. Valamikor, régen.

– Laura – ízlelgette a nevet a fiatal anya, majd elégedetten elmosolyodott. – Tetszik.

Hardynak pedig az tetszett, ahogy kimondta. Kicsit túlságosan is tetszett neki minden ezzel a nővel kapcsolatban. Sürgősen a kijárat felé vette az útját.

– Már mégy? – szólt utána Trish, láthatóan meglepődve.

Hardy meg sem fordult.

– Dolgom van.

– Talán látjuk még egymást.

– Kétlem. Hisz nem vagy idevalósi. – A férfi tétovázott egy kicsit, majd megfordult. Anyát és lányát aranyfénybe vonták az ablakon beáradó napsugarak. Úgy érezte, ez a kép mindörökre kísérteni fogja. – Örülök, hogy minden jól végződött – intett búcsút. – Legyetek boldogok, akárhova sodor is az élet!

Csak akkor kezdte magát biztonságban érezni, amikor már a folyosó felénél járt.

Ilyen férfival még nem találkozott. Trish nem tudta, mit gondoljon Hardy Jonesról. Hardy nagy szívességet tett neki, megköszönte, és valószínűleg többé nem keresztezik egymást az útjaik. A folyosón felcsipegetett pletykák alapján olyasféle fickó lehet, mint Jack. Semmi szüksége még egy ilyenre.

Amint a férfi eltávozott, megjelent az doktornő.

– Mi a véleménye Hardyról? – érdeklődött túlságosan is közömbös hangon, csak a szeme csillogott kíváncsian.

Trish rögtön gyanút fogott. Éppen elég kotnyeles, túlbuzgó ember vette körül eddig is. Óvatosan válogatta hát meg a szavait.

– Nagyon aranyos, de kissé idegesnek tűnt. Minden nővel ilyen bátortalan? – Legalább kiderül, mi igaz a pletykákból.

Az orvosnőnek szó szerint leesett az álla.

– Bátortalan? Még hogy Hardy gátlásos lenne a nőkkel? Ezt se mondaná rá senki errefelé!

– Maga hogyan jellemezné, doktornő?

– Hagyjuk a formaságokat, tegeződjünk! Szólíts csak Lizzynek! Nos, ami Hardyt illeti, az általános vélekedés szerint igazi szoknyabolond, mindenkinek csapja a szelet, és bomlanak utána a nők. Ráadásul megrögzött agglegény, apámnak eddig még mindig beletörött a bicskája, akárkivel akarta is összeboronálni. Egyszóval nagy nőcsábász.

Furcsa, gondolta Trish. Neki is feltűnt, milyen jóképű és vonzó férfi, de sokkal nagyobb hatással volt rá Hardy gyöngéd, kissé tétova viselkedése. Ami azt illeti, széptevéssel meg sem próbálkozott. Szülés közben persze nem nagy csoda, de hogy utána sem? Olyan pocsékul nézne ki? És miért foglalkoztatja ez egyáltalán?

– Nekem nem tűnt fel – jegyezte meg végül, és hangjába egy kis csalódottság vegyült.

– Nahát! – álmélkodott az orvosnő, miközben odahúzott magának egy széket. – Hardynak az udvarlás olyan természetes, mint a lélegzetvétel. Semmi kacsingatás, bókolás vagy kedveskedés?

– Semmi. Hardy egy csepp érdeklődést sem mutatott irántam.

– Hát épp ez az! Ha egy ilyen fickó ahelyett, hogy udvarolna, csak bátortalanul téblábol körülötted, akkor az nagyon is sokat elárul.

– Képzelődsz!

– Majd meglátjuk.

– Aligha. Amint talpra állok, utazom tovább. Feltehetőleg soha többé nem fogom látni Hardy Jonest.

Alig egy órával később beállított Jordan Adams meg a neje, Kelly. Rögtön azzal a javaslattal álltak elő, hogy Trish költözzön egy időre hozzájuk.

– Pihenésre lesz szükséged, nálunk pedig akad bőven hely. És legalább kezdetben biztos jól fog jönni egy kis segítség – érvelt Kelly. – Ne is keress semmi kifogást!

– Ez a legkevesebb, amit Bryce lányáért megtehetünk – fűzte hozzá Jordan.

– Apám nem tudhatja meg, hogy itt vagyok! – vágott közbe Trish. – Csak akkor megyek veletek, ha megígéritek, hogy nem áruljátok el neki.

Kelly figyelmeztető pillantást vetett a férjére, azután megszorította az ifjú anyuka kezét.

– Biztos jó okod van rá, hogy ezt kérd. Bár remélem, hogy meggondolod magad. Apád nyilván halálra izgulja magát. Addig is azt szeretnénk, ha nálunk laknál. Igaz, Jordan?

A férfi láthatóan zavarba jött, de végül bólintott.

– Nem avatkozunk a dolgaidba.

– Egyáltalán hogyan szereztetek tudomást az ittlétemről?

– Egy ilyen kisvárosban gyorsan terjednek a hírek.

– Ebben a családban meg valósággal futótűzként – húzta el a száját Jordan. – Nem láttál még ennyi pletykás alakot egy rakáson!

– Lizzy csak nem a rokonotok?

– A féltestvérem. Hasonlóan minden lében kanál vénember az apánk. Meg fogod ismerni, arra mérget vehetsz, nagyon kíváncsi rád meg a kicsire.

– És éppen új kihívást keres – tette hozzá jelentőségteljes mosollyal Kelly.

– Hallottam hírét a hóbortjának – vágott egy tréfás fintort Trish. – Sőt amint látom, Lizzy is örökölte a kerítői hajlamait.

– Lizzyről nem tudok, de az öregnek valóban van hozzá érzéke – felelte Kelly.

Trish megtanulta a leckét. Ha pár napig a környéken marad, gondosan távol tartja magát Hardy Jonestól. Lizzy elbeszélése csak megszilárdította az elhatározásában. Amint letelepszik valahol, nem lesz rászorulva mások segítségére. Új-Mexikóra gondolt, vagy Arizonára, de akár Alaszka is szóba jöhet. A lényeg, hogy minél messzebb kerüljön egyre gyarapodó számú, túlbuzgó ismerőseitől, akik mind tudni vélik, mivel tehetnék teljesebbé az életét.

Hardy estefelé kimerülten ért vissza a szállásra. Egész délután lóháton járták a birtokot Patrick Adamsszel a fagypont körüli hőmérsékletben. Nem vágyott másra, csak egy forró zuhanyra, vacsorára meg alvásra. Alig lépett be azonban a munkások lakrészébe, máris lecsapott rá az öreg Harlan.

– Nahát, fiam, épp téged kerestelek!

Hardy gyanakodva nézett a birtok hajdani gazdájára, aki szenvedélyes házasságszerző hírében állt.

– Tényleg? Miért?

– Szeretném, ha átmennél a fiamékhoz, és megnéznéd az egyik lovukat.

– Slade a lovak szakértője.

– Nem ér rá ma este. Te viszont szabad vagy. Megtennéd? Kelly nagyon aggódik a csikójáért.

Hardy csapdát szimatolt, de el nem tudta képzelni, mire megy ki a játék.

– Átmegyek. Csak elébb hadd szedjem rendbe magam!

– Persze. Vacsorára ne legyen gondod, Kelly megvendégel.

Itt valami bűzlik, tűnődött Hardy. Nagyon fura. Mindegy, gondolta, majd kiderül.

– Úgy háromnegyed óra múlva ott leszek.

– Köszönöm, fiam. Kelly nagyon hálás lesz. – Azzal Harlan fütyörészve elvonult.

Hangja még akkor is ott visszhangzott Hardy fülében, amikor megérkezett a környék legrégebbi tanyájára. Igen, ez igazi, meghitt otthon, gondolta Hardy, valahányszor erre járt.

Ahogy felment a tornácra, és bekopogott, mintha távoli gyereksírás ütötte volna meg a fülét.

– Jaj, de örülök neked, Hardy! – üdvözölte őt Kelly kicsit túlságosan is lelkesen. – Kerülj beljebb!

A férfi nem mozdult, most már világosan hallatszott a bömbölés.

– Inkább egyenesen az istállóba megyek. Van itt bent nálatok felfordulás épp elég, ahogy hallom.

– Hát igen – sóhajtott fel az asszony. – Laura nem titkolja, ha éhes.

– Laura? Trish lánya?

– Igen, egy ideig nálunk fognak lakni.

– Érdekes, nekem senki sem szólt.

– Tényleg? – csodálkozott az asszony immár teljesen ártatlan arccal. – Pedig nem titok.

– Csupán egy kérdésem lenne.

– Éspedig?

– Valóban beteg az egyik ló?

– Persze. Csak nem képzeled, hogy hazudnék? – méltatlankodott Kelly.

– Ugyan, az apósod például szemrebbenés nélkül füllent egy kicsit, ha úgy kívánja a célja.

– Valóban, hajlamos néha a maga szája íze szerint alakítani a dolgokat. A valóság néha nagyon unalmas. Bejössz, vagy dühösen elrohansz?

Hardy ösztönösen az utóbbit választotta volna, de a gyereksírás eszébe juttatta, mennyit gondolt az elmúlt nap Laurára és a mamájára. Mit árthat, ha beugrik, és néhány percre meglátogatja őket?

– Maradok, de csak amíg köszönök Trishnek, és megnézem a lovat. Vacsoráról szó sem lehet.

– Ahogy akarod. Valami innivalóval azért megkínálhatlak? – Kelly arca ragyogott a boldogságtól. – Egy forró kávét ebben a hidegben?

– Remek lesz.

– Mindjárt hozom. Menj be a nappaliba!

Hardy megállt a szoba küszöbén, és csak figyelte a csillapíthatatlanul óbégató csecsemővel küszködő kócos, sápadt fiatal nőt.

– Mit akarsz még, édesem? – suttogta elkeseredetten Trish. – Kaptál enni, tisztába is tettelek…

– Megpróbálhatom? – szólalt meg a férfi. Ha mást nem is, annyit elérhet, hogy Trish kifújja magát egy kicsit, mielőtt még összeesne a kimerültségtől.

– Á, Hardy! Nem tudtam, hogy itt vagy – nézett rá a lány meglepetten.

– Egy cipőben járunk.

– Tessék?

– Semmi. – A férfi a kicsi után nyúlt. – Add ide!

Pillanatnyi tétovázás után Trish engedelmeskedett. Hardy maga elé tartotta a babát.

– No, kisasszony, mi a gond?

A szokatlan hang elterelte a csöppség figyelmét, és Laura bömbölése csitult egy kicsit.

– Sokkal jobb, de mi lenne, ha teljesen abbahagynád? – ölelte magához a babát a férfi, és megdörzsölte a hátát. Nem sok időbe telt, nagy böffenés hagyta el a kislány torkát.

– Ez volt a baj? – motyogta Trish. – Meg kellett böfiztetni? – Elkeseredett arccal dőlt hátra a karosszékben. – Nem értek én ehhez. Nem is tudom, hogyan adhattam a fejem gyerekszülésre!

– Ki tudja? – kuncogott a férfi. – Talán, mert nő vagy?

– Te pedig férfi létedre hogyhogy értesz a babákhoz? Már alszik is, mint a bunda. Add ide!

– Azt már nem. Elvégeztem a feladatot, hadd élvezzem ki a jutalmat is!

Trish elképedve mérte végig a férfit.

– Azt hittem, sietned kell elintézni, amiért jöttél.

Hardy sejtette, hogy pontosan azt csinálja, amiért idecsalták.

– Tulajdonképp hogyan kerültél Kellyékhez? – érdeklődött.

– Gyanítom, hogy Lizzy keze lehetett a dologban. Jordan jó ismerőse apámnak, az üzleti életből. Viszont attól tartok, elég kellemetlenül érinti, hogy nem engedem értesíteni az öreget. Nem is maradok sokáig.

– És aztán?

– Továbbmegyek. Még fogalmam sincs, hogy hová.

– De nem haza?

– Az az egy, ami biztos.

– Miért?

– Ha ismernéd apámat, nem kérdeznél ilyet. Az ellenőrzés megszállottja.

Hardynak hirtelen eszébe jutott, amit korábban a rádióban hallott valami dallasi nagykutya eltűnt lányáról.

– Csak nem Bryce Delacourt lánya vagy? Az olajmágnásé?

– De – bólintott Trish gyászos képpel.

– Ajaj.

A lány rögtön gyanút fogott.

– Mi az?

– Az egész megye téged keres. Attól tartok, előbb-utóbb kiderül, hogy itt vagy. Nem lenne okosabb, ha felhívnád apádat, és tudatnád vele, hogy semmi bajod? Akkor talán leállítaná a nyomozást, és Jordanéket sem hoznád kellemetlen helyzetbe.

Trish nagyot sóhajtott, majd elszántan felvetette az állát.

– Rendben van, de nem mondom meg neki, hol vagyok. És ígérd meg, hogy te sem árulsz el!

– Nem szoktam átverni a barátaimat. Vannak azonban, akik szívesen tennének szolgálatot az állam egyik leggazdagabb emberének, különösen, ha a beígért jutalom tovább emelkedik.

– Jutalmat kínált? – szörnyülködött Trish. – Mint egy körözött bűnözőért?

– Mint az elveszett lányáért egy elkeseredett apa – csitította Hardy.

– Ugyan, dehogy elkeseredett! Egyszerűen dühös, mert túljártam az eszén.

A lány elszánt léptekkel odament a telefonhoz, majd vadul nyomkodni kezdte a gombokat.

– Én vagyok, Miriam. Apám elérhető? – Türelmetlenül dobolt a lábával, a szeme szikrákat szórt.

Hardy még a szoba túlsó végén is hallotta a felcsattanó férfihangot. Trish türelmesen kivárta, míg véget nem érnek a záporozó kérdések.

– Befejezted? – érdeklődött higgadtan. – Nem mondom el többször. Rendeld vissza a nyomozókat, és tudasd a sajtóval, hogy nem történt semmi különös, félreértés volt az egész felhajtás! – Egy pillanatig hallgatott, azután megrázta a fejét. – Nem, nem megyek haza, és azt sem mondom meg, hol vagyok. Jól megy sorom, nekem is, és az unokádnak is, ha emlékszel rá, éppen szülés előtt álltam. Amennyiben még látni akarsz bennünket valaha is az életben, akkor most hagysz egy kicsit lélegzethez jutni. Megértetted?

A válasz halk volt, és Trish arca nyomban megenyhült.

– Én is szeretlek, apa – suttogta. – Ne aggódj, jelentkezni fogok!

Amikor megfordult, látszott, hogy patakzanak a könnyei. Hardy letette a babát, odalépett hozzá, és óvatosan megtörölte az arcát a hüvelykujjával.

– Jól vagy?

– Már igen – felelte Trish, és igyekezett vidámabb ábrázatot ölteni.

– Nem sokat köntörfalaztál.

– Néha a kíméletlen nyíltság az egyetlen módja, hogy megértessem magam vele. – A lány immár őszintén elmosolyodott. – A Delacourt makacs fajzat.

– Pontosan mit szeretne elérni?

– Hogy visszatérjek, és feleségül menjek Laura apjához.

Hardyt meglepte, mennyire ellenszenves neki ez az elképzelés.

– Te viszont ebbe nem mennél bele.

– Soha! – hangzott az egyszerű, ám annál határozottabb válasz.

A férfi szívéről nagy kő esett le. Ebből tudta, hogy ideje útra kelnie.

– Csak fel a fejjel! Valami azt súgja, hogy minden a kedved szerint fog alakulni.

Kellynek pedig mondd meg, hogy sejtésem szerint az a ló jól van.

– Miféle ló?

– Nem érdekes. Ő érteni fogja. – Azzal Hardy sietve eltávozott, mielőtt még a vágy, hogy maradjon, felülkerekedik benne, és elsöpör minden józan megfontolást.

3. FEJEZET

Hardy Jones bókolt neki! Trish bugyuta mosollyal meredt a férfi után. Igaz, hogy alig volt ez több néhány kedves buzdító szónál, de ebből is sejthette, milyen ellenállhatatlan lehet, amikor a férfi beveti teljes csáberejét. Ráadásul szellemes, okos megjegyzései kellemes társalgóvá teszik. Mindennek együtt aligha lehet ellenállni.

Persze én természetesen kivétel vagyok, javította ki magát rögtön gondolatban a lány, hisz ismerem a fajtáját. Kelly lépett be az ajtón, kezében egy csészével.

– Hol van Hardy? – nézett körül, és úgy tett, mint aki nagyon meglepődik. Csodálkozása hihetőbb lett volna, ha nem kerek egy órája ígért volna kávét a férfinak.

– El kellett mennie – felelt Trish közömbösen, mintha nem vett volna észre semmit. – Azt üzente, hogy szerinte a ló jól van.

– Nagyszerű. – Kelly kissé zavartan pislogott. – Kiment megnézni?

– Nem. Furcsállottam is. – A lány átható pillantást vetett az asszonyra. – Te érted?

– Ó, nem érdekes! Egy kis félreértés.

Trish, aki messziről felismerte már a cselszövőket, átlátott a szitán. Ezek szerint Kelly sem jobb az Adams család többi tagjánál.

– Félreértés? – adta az ártatlant. – Hogy érted ezt?

– Ne is törődj vele! – paskolta meg a kezét az asszony. – Kellemesen telt az idő?

– Igen, miután neki sikerült, ami nekem nem: lecsillapítani Laurát. Úgy látszik, már a csecsemőkorú lányokra is nagy hatással van.

– Igen, a gyerekek szeretik. Nagyon türelmes velük – helyeselt buzgón Kelly. – A kissé faragatlan viselkedése ellenére rendes, megbízható ember.

– Engem nem kell meggyőznöd – mosolygott Trish –, tapasztaltam a jó tulajdonságait. – Elkomolyodott. – De ennél többről nincs szó.

– Nyilván. Értelek – hagyta rá Kelly sietve. – Miről beszélgettetek?

Trish felsóhajtott.

– Elmondta, hogy apám égen-földön kerestet. Szerinte már többször is beolvasták a rádióban. Ne aggódj, felhívtam apát. Erősen remélem, hogy tényleg visszarendeli a vérebeit.

– Elárultad neki, hol vagy?

– Dehogy. Eszembe nem jutna!

– Trish…

– Ne is próbálkozz! Így kell lennie. Nem akarlak kellemetlen helyzetbe hozni benneteket, tehát ha úgy gondoljátok, azonnal szedem a sátorfámat…

– Nem, szó sem lehet róla! Egyelőre tekints bennünket a családodnak! Számíthatsz ránk.

– Köszönöm. Nem is tudod, milyen sokat jelent ez nekem.

– Örülünk, hogy itt vagy – mondta az asszony komolyan, majd a következő pillanatban csibészesen elmosolyodott. – Persze azért állandóan nyaggatni foglak, hogy lépj kapcsolatba a családoddal.

Trish elnevette magát.

– Valamit valamiért.

Amikor Kelly kiment a konyhába, hogy befejezze a vacsorát, Trish kényelmesen hátradőlt a karosszékben, és lehunyta a szemét. Rég nem érezte magát ilyen otthonosan.

– Na, milyen volt a vacsora? – érdeklődött Patrick, amikor másnap reggel kilovagoltak Hardyval.

– Finom hamburgert vettem a városban.

– Azt hittem, Kellyéknél eszel – hüledezett a barátja.

– Máshogy alakult.

– Miért?

– Félreértés történt. A lónak semmi baja. Eljöttem. Ennyi.

Hardy könnyű vágtára ösztökélte a lovát, de Patrick kis igyekezettel utolérte.

– És mi a helyzet…?

– Mivel?

– Tudod te jól, mire gondolok!

– Valóban?

– Láttad Trisht meg a kisbabát?

– Nehéz lett volna nem észrevenni őket, a kis Laura úgy szirénázott. Érdekes, senki sem mondta, hogy ott fognak lakni.

– Azt hittem, hallottál róla – vonta meg a vállát Patrick, majd elvigyorodott. – Amilyen szoros viszonyban vagytok!

– Badarság, alig ismerem.

Pusztán annyit tud róla biztosan, hogy eddig egyetlen nő sem kavarta fel ennyire. És ez éppen elég.

– Meglátogatod azért majd időnként?

– Nem, arra mérget vehetsz.

– Eddig sohasem tiltakoztál ilyen hevesen – kuncogott a barátja –, ha egy szép nővel kellett találkoznod!

– Szép nő, pár napos csecsemővel – helyesbített Hardy. – Nem vagyok vevő egy kész családra. Ha nem emlékeznél, a jelszavam: kaland és szabadság!

– Barátocskám – csóválta meg a fejét Patrick –, te aztán nyakig benne vagy! Ha egy férfi elmenekül egy nő elől, aki állítólag kicsit sem érdekli, akkor az olyan mélyen ül a pácban, hogy nyerges vontatóval sem lehetne kihúzni belőle!

Hardy elszántan szembefordult a nagy kerítő, Harlan unokájával.

– Nem vágyom komoly kapcsolatra egyetlen nővel sem, Trisht is beleértve! Ennél világosabban nem tudok fogalmazni! – jelentette ki, aztán ellovagolt, de még messziről is hallotta Patrick hangos kacagását. A férfi gúnyos nevetése csak még jobban felbőszítette, és megacélozta az elszántságát.

Este, amikor már elszállt a dühe, és megnyugodott, arra a következtetésre jutott, hogy az egyetlen védekezése ezzel a cserfes, ártatlan tekintetű szőke szépséggel szemben az lehet, ha sürgősen eltereli róla a figyelmét valamivel. Illetve valakivel. Leült a telefon mellé, és lapozgatni kezdett a kis fekete könyvében. Általában egy perc alatt el tudta dönteni, milyen jellegű hölgytársaságra vágyik, gyorsabban, mint ahogy a legtöbb ember az étlapról választ. Ma este azonban valahogyan egyiküket sem találta kedvére valónak. Fran nyerítve nevet. Paulának egyetlen épkézláb gondolata sincs. Ursula, noha igazi szépség, szüntelenül fecseg. Jan vitát szít, ha kell, ha nem…

Nagyot sóhajtott, és becsapta a noteszt. Furcsa, eddig sohasem zavarták ezek az apró hibák. Talán új nőt kellene megismernie.

Végül úgy döntött, hogy bemegy az End of the Road sörözőbe, ahol legutóbb is kellemes, bár magányos estét töltött. Hátha lesz ott valaki, aki felpezsdíti a vérét.

Természetesen az útja Jordanék tanyája mellett vezetett el, és Hardy váratlan kísértést érzett, hogy bekukkantson Trishhez. Talán ennek ellenére is hű maradt volna az eredeti elhatározásához, ha nem pillantja meg a hideg miatt alaposan bebugyolált lányt, ahogy elcsigázottan kapaszkodik a kapuba. Hardy a bejárathoz kanyarodott, és kiugrott a terepjáróból.

– Mit keresel itt? – förmedt rá Trishre. – Feltétlenül meg akarsz fagyni, a múltkori eset nem volt elég?

– Csak sétálni akartam – tiltakozott a lány. – Mindjárt kifújom magam, és indulok visszafelé.

– Nem mégy te sehová. Szállj csak be szépen a kocsiba!

– Mit képzelsz?! – szegte fel az állát dacosan Trish. – Nem bánhatsz velem úgy, mint egy gyerekkel!

– Keress valami értelmesebb indokot! – javasolta Hardy, és igyekezett palástolni, milyen jól mulat. – Rendben – mondta végül. – Próbáljunk kieszelni valami megoldást, amely mindkét fél számára megfelel. Például visszasétálok veled a házig, így ha útközben elhagy az erőd, kéznél leszek. Jó?

Felelet helyett a lány nekivágott a behavazott útnak. Hardy most már nem tudta visszafojtani a kacagást. A férfi rövidebbre fogta a lépteit. Nehezen állta meg, hogy ölbe ne kapja a lányt.

Csendben baktattak jó száz métert, amikor végül Hardy megkérdezte:

– Tulajdonképpen mivel foglalkozol, amikor nem vagy szökésben, és gyereket sem szülsz az út szélén?

– Pillanatnyilag semmivel. Eladtam a vállalkozásomat.

– Milyen vállalkozást?

– Egy picike, független könyvesboltom volt. Elsősorban krimikre és thrillerekre szakosodtam. Interneten meg postai úton is árusítottam.

– Azt hittem, minden független könyvesboltot tönkretettek a nagy áruházláncok – jegyezte meg Hardy. – Legalábbis az a híres film Meg Ryannel erről szólt.

– Bolondnak is tartott mindenki – bólintott Trish. – De ha az ember talál egy rést a piacon, jó helyen nyit boltot, ügyesen hirdeti magát, és kellő figyelmet tanúsít a vásárlók iránt, akkor fennmaradhat.

– Ezt itt is megtehetnéd. – Szinte még ki sem mondta, Hardy a legszívesebben már vissza is szívta volna meggondolatlan szavait. Megőrült? Saját maga ellen dolgozik? Majdnem beleütközött a váratlanul megtorpanó lányba.

– Itt? – álmélkodott Trish, mintha legalábbis azt javasolta volna, hogy a Marson nyisson üzletet.

– Á, nem jó ötlet – visszakozott a férfi sietve. – Kicsi ez a város ahhoz.

A lány azonban ügyet sem vetett a kifogásra, töprengő arckifejezést öltött, és lassan ballagni kezdett.

– Van könyvesbolt Los Pinosban?

– Nincs – vallotta be nagy sóhaj kíséretében Hardy.

– És Garden Cityben?

– Azt hiszem, a bevásárlóközpontban akad egy kisebb üzlet.

– Hm…

Szinte látszott, ahogy a lány fejében lázasan zakatolnak a fogaskerekek. Hardynak ellenben izzadni kezdett a tenyere, és összerándult a gyomra. Az ég irgalmazzon neki, ha Trish letelepszik Los Pinosban!

– Nem hiszem, hogy túl drága lenne egy üzlethelyiség a városközpontban – tűnődött a lány immár hangosan. – Szükségem lenne egy új weboldalra. Nyilván bővíteni kellene a választékot. Esetleg külön hangsúlyt fektetnék a vadnyugati történetekre. – Csillogó szemmel nézett a férfira. – Mit szólsz hozzá?

– Nem rossz ötlet – bólintott Hardy közömbösen, és átkozta a gyávaságát, amiért nem mer határozottan ellentmondani.

– Lehet, hogy holnap bemegyek a városba körülnézni.

– Nem kellene még volán mögé ülnöd – keresett gyorsan valami kifogást a férfi. – Nem is jó a kocsid.

– Tévedsz. Jordan bevontatta, és átnézette egy szerelővel.

– Akkor is. Most szültél.

– Akadnak helyek ezen a világon, ahol a nők a szántóföld szélén szülik meg a gyereküket, és utána már mennek is vissza gürcölni.

Hardynak eszébe jutott a szilveszter éjjel, és megborzongott.

– Nos, Kellyéknél biztos akad valami jó kis házimunka, hogy levezesd a fölös energiádat. Vagy inkább kijössz velem a legelőre, lóhátról marhát hajtani?

Tréfának szánta, de a lány arca felragyogott.

– Lehetne? Mindig szerettem volna kipróbálni. Jó, nem most rögtön – tette hozzá, látva a férfi döbbent arckifejezését. – De ugye nem felejted el?

Aligha tudná ezt elfelejteni, gondolta Hardy megadóan, és inkább visszakanyarodott a beszélgetés kiindulópontjához.

– Nézd, ha hajlandó vagy várni holnap estig, én beviszlek a városba. Bekapunk valamit, aztán végigjárjuk a főutcát. Bár kétlem, hogy lenne szabad üzlethelyiség, a legtöbb bolt már a város alapítása óta megvan.

– Akkor legfőbb ideje egy kis frissítésnek – jegyezte meg Trish töretlen lelkesedéssel.

Megérkeztek a házhoz.

– Jól van a kislányod? – kérdezte, és nagyon iparkodott, hogy szavai pusztán udvarias érdeklődésnek tűnjenek.

– Remekül. Bejössz megnézni?

– Majd máskor.

Trish megértő pillantást vetett rá.

– Ahogy akarod. Holnap hánykor számíthatok rád?

– Hatkor jó lesz?

– Tökéletes. Addigra rendbe teszem Laurát. Kénytelen leszek megkérni Kellyt, hogy vigyázzon rá.

– Kétlem, hogy kifogása lenne ellene – felelte Hardy szárazon. Gyanította, hogy az asszony táncra fog perdülni, ha megtudja, hogy Trish esetleg a városban marad.

– Kerülj beljebb! – fogadta Kelly másnap este Hardyt. Ragyogó arca elárulta, hogy Trish már beavatta a tervébe. – Csak nem attól félsz, hogy vallatóra foglak? – folytatta, látva a férfi tétovázását.

– Tiszteletlenségnek ne vedd – mosolyodott el Hardy –, de nagy csibész vagy.

Mindazonáltal Kelly ígérete nem bizonyult hosszú életűnek.

– Hallom, azt javasoltad Trishnek, hogy nyisson boltot Los Pinosban – jegyezte meg mintegy mellékesen, amikor már az előtérben álltak.

– Hát… mondtam valami hasonlót.

– Isteni ötlet! Legalább nem kellene bezarándokolni Garden Citybe minden ponyvaregényért.

– Nem is tudom – forgatta a kalapját Hardy –, aligha hiszem, hogy lenne szabad üzlethelyiség a főutcán.

– Tévedsz – jelentette ki diadalmasan Kelly. – Utánanéztem. A kis szabóműhely be fog zárni. Szerintem épp megfelelő méretű, és a bérleti díj is nagyon kedvező, mondhatni, baráti. Trish nem akart hinni a fülének.

Hardy elfojtott egy sóhajt.

– És még véletlenül sem Harlan Adams a tulajdonosa, ugye? – firtatta epésen.

– Hát, ami azt illeti, csakugyan az övé – felelt Kelly ragyogó mosollyal.

– Nem is az ő ötlete volt, hogy kirúgja a varrodát.

– Persze hogy nem! Villetta látása megromlott, már alig talál bele a cérnával a tűbe. Régóta tervezi, hogy becsukja a boltot, és elmegy a testvéréhez Arizonába.

Hardy azon sem lepődött volna meg, ha kiderül, hogy Harlan állja a költözés költségeit.

– Érdekes, nem hallottam róla.

Kelly arca meg sem rándult.

– Csak most döntötte el véglegesen. – A lépcső felé pillantott. – Na, már itt is van Trish! Hát nem elragadó?

Nem kellett azonban erre külön felhívnia a figyelmét, a férfi önmagától is megigézve bámulta a közelgő bájos jelenséget. Hardynak kiszáradt a szája, elakadt a szava, és hirtelen úgy érezte magát, mint egy suta kamasz, aki az első iskolai báljára kíséri a szíve hölgyét.

– Mehetünk? – kérdezte rekedten, azután Kellyhez fordult. – Nem maradunk sokáig.

– Nem kell sietnetek – nevetett az asszony –, jól elleszünk Laurával.

Miután már elhelyezkedtek a kocsiban, Trish a férfi szemébe nézett.

– Igazán kedves tőled, hogy segítesz. Nagyszerű dolog végre a jövővel foglalkozni. Hosszú ideje semmi másra nem tudtam gondolni, csak arra, hogy otthagyjam Houstont… meg minden egyebet.

– Többek között Laura apját?

– Azt hiszem, leginkább őt.

– Beszéltél vele a gyerekről?

– Nem, de apám biztosan elmondta neki. Nagyon szoros a kapcsolatuk.

– Valóban? – Hardy foga megcsikordult.

– Jack az alkalmazottja. Szerintem engem is csak valamiféle eszköznek tekintett, amellyel könnyebben megszerezheti az alelnöki széket.

– Nem vagy valami jó véleménnyel róla.

– Kezdetben teljesen elbűvölt, hogy egy jóképű fickó udvarol nekem, aki állandóan apró ajándékokkal kedveskedik, és előkelő helyekre visz vacsorázni.

– Nem hangzik rosszul.

– Csak éppen hamar rájöttem, hogy más nőket is hasonló bánásmódban részesít. Nem szeretek egy lenni a sok közül, különösen nem, ha én viselem a jegygyűrűt. Így hát szakítottam vele, ugyanazon a napon, amikor kiderült, hogy gyereket várok.

– Pocsék időzítés.

– Örülök, hogy még az esküvő előtt megszabadultam attól a léha frátertől. Laurának meg nekem is jobb lesz így.

– De a családod ezzel nem ért egyet, ugye?

– Ó, nem. Ezért is akarok minél több időt nyerni. Apám nehezen tűri a vereséget. Márpedig most alelnök nélkül maradt, hisz Jacket mégsem nevezheti ki, amikor egy fogadáson a houstoni előkelőségek szeme láttára a szeretője tátongó ruhakivágásába hajítottam az eljegyzési gyűrűmet.

Hardy önkéntelenül is felkacagott.

– Nem volt vicces!

– Nyilván nem érezted annak, de nem tagadhatod, hogy hatásos lehetett.