Lucy Coleman

EGY NYÁR PROVENCE-BAN

A mű eredeti címe: Summer in Provence

Copyright © Lucy Coleman, 2020

This edition is published by arrangement with Lucy Coleman

Fordította: Ács Eleonóra

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2021

A kiadó engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Megjelent 2021-ben a Central Kiadói Csoport gondozásában

1037 Budapest, Montevideo u. 9.

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

ISBN 978-963-324-849-2 (papír)

ISBN 978-963-324-850-8 (epub)

Szerkesztette: Hessky Eszter

Korrektúra: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

A kiadó könyveit megrendelheti

az animuscentral.hu webáruházban

Lawrence-nak

Még azután is, hogy ennyi évet együtt töltöttünk, soha nem választanék mást, csakis téged. Te győztél meg arról, hogy ideje otthagynom az állásomat és az írásnak szentelni magam. Hát így tettem. És valahányszor elbizonytalanodtam, te ott voltál, hogy felemelj. Amikor pedig eljött az ünneplés ideje, gondoskodtál róla, hogy királynőnek érezzem magam. Szeretlek, és örökké szeretni foglak

2018. ÁPRILIS

Stroud, Gloucestershire

1

A VÁLTOZÁS SZELEI FÚJNAK

Áldás vagy átok, ha valaki egy belső hanggal születik, ami kimondja, amit nem kellene, és nyugtalanító várakozással tölti el?

A helyzeten cseppet sem segít az a tény, hogy egész nap hasogat a fejem. Az elmúlt órában pedig megjelent az ismerős, éles fájdalom a jobb szemem mögött, és egyre kínzóbbá válik. Nem segít semmi, a stressztől ráadásul még a gyomrom is émelyeg.

Amikor végül megszólal a hang, az ösztöneim azt sikoltják, hogy minden meg fog változni. Minden apróság, amit most természetesnek veszek, veszélybe kerül.

A változás üdítő is lehet, én azonban azt érzem, hogy valami súly kezd rám nehezedni, és félek attól, ami következik.

*

Csrrr. Csrrr. Csrrr. A telefon önálló életre kel az asztalon, mire összerezzenek. Húsz perce próbálom átrágni magam egy jelentés utolsó oldalán, ám a szavak állandóan összefutnak a szemem előtt. Nem akarom felvenni, mert minden elszántságomra szükségem van ahhoz, hogy itt üljek és olvassak. Úgy érzem, hogy nincs erőm egy mégoly szimpla beszélgetéshez sem. Talán ráér. A főnököm nem lehet, ahhoz túlságosan későre jár; körbenézve látom, hogy rajtam kívül már mindenki hazament.

Visszahúzom a kezem, inkább odahajolok, és megnézem a hívó számát. A húgom, Hannah az. Elfog a pánik, és kiszárad a szám, ahogy felkapom és a fülemhez szorítom a telefont. Hannah mostanság állandó aggodalmat jelent, mindig történik vele valami, ahogy az egyik érzelmi válságból a másikba tántorog. A hormonok sok mindenért felelősek, ugye?

A hangom rekedt, mintha a sírból szólna, magam is alig ismerek rá.

– Mizújs, Hannah? – Megköszörülöm a torkom. – Minden rendben?

A szívem lassított ütemben ver, akár egy óraszerkezet, amit újra kellene húzni. Tudom, hogy már egy órával ezelőtt abba kellett volna hagynom a munkát, hazamenni, bebújni a paplan alá, és kialudni ezt az egészet.

– Nem hiszem el, Fern, hogy még mindig dolgozol! Tudod, mennyi az idő?

A fájdalom köde tisztul kissé, ahogy a hangjában csengő vidámság meggyőz arról, hogy semmi baja.

– Én… nemsokára indulok.

Lehunyom a szemem, küzdök a hányingerrel. Újabb hullámban tör rám a fájdalom, még a fogam is sajog. Leeresztem a vállam, hogy enyhítsem a nyakamban a feszültséget, de ez sem segít.

– Itt vagyok Aidennel. Azonnal haza kell jönnöd. Amíg vártunk rád, lecsekkoltam a hűtőajtóra tűzött lottószelvényt.

Furcsa lármát hallok a háttérből, amitől összezavarodom, miközben próbálom feldolgozni Hannah szavait.

– Szelvényt? Miféle szelvényt?

Á. Azt, amit pénteken vettem a szupermarketben. Ma pedig… hétfő… nem, kedd van. Egyszerűen semmihez sem tudom kötni a napokat.

– Na és? – Hannah nevet, az izgalomtól egy oktávval feljebb csúszik a hangja, amitől összerezzenek.

– Na és micsoda? – A fejemben lüktető fájdalom immár elviselhetetlenné fokozódik. Rádöbbenek, hogy ha nem veszek be egy fájdalomcsillapítót, el fogok ájulni.

– Fern, te mintha félig aludnál. A számokból csak egyet találtál el… viszont megnyerted a Jokert!

Görcsbe rándul a gyomrom, a fájdalomtól úgy összegörnyedek, hogy beverem a homlokom az asztalba.

– Szuper. Mondd meg Aidennek, hogy nemsokára otthon vagyok, ígérem.

Katt.

Mit keres Hannah nálunk? Miért nincs az egyetemen? Aztán beugrik, hogy tavaszi szünet van. Rendben. Most már csak nekem kell épségben hazaérnem.

*

– Rémesen nézel ki, Fern. Migréned van?

Bólintok, ledobom a táskám a padlóra, és lerogyok egy székre. Úgy tűnik, lemaradtam egy buliról. A reggelizőpulton poharak, két pezsgősüveg és rágcsálnivalók hevernek szanaszét.

Aiden szemügyre vesz.

– Teát? – érdeklődik gyengéden.

– Légy szíves.

Most, hogy bevettem a fájdalomcsillapítót, jólesően elzsibbadt a testem, a mellékhatások viszont nem kellemesek. Fáj az állam, a nyakam és a vállam: olyan, mintha elestem és összezúztam volna magam. De legalább a gyomrom nem görcsöl már.

– Hannah hol van?

– El kellett mennie. A szobatársával van találkozója, pizzázni készültek, nem emlékszel? A szüleid beugrottak, elhozták a kabátodat, amit ott felejtettél náluk vasárnap, és felajánlották Hannah-nak, hogy elviszik.

Á, igen.

– És az italok? – Fejemmel a rumli felé intek, amit Aiden már nekiállt eltakarítani.

– Georgia a szomszédból meglátta a szüleid kocsiját a ház előtt, és átugrott, hogy köszönjön nekik. Hannah épp akkor nézte meg a lottószámokat a telefonján, és alig bírt magával az örömtől. Miután Georgia kijelentette, hogy itt marad egy italra, a húgod írt Steve-nek, hogy ő is jöjjön át. A dologból egy kis ünnepség kerekedett, én pedig csak vártam, mikor lépsz már be végre az ajtón. – Hoz egy bögre teát, és leteszi elém az asztalra. – Bocs a reggelért – teszi hozzá lezseren, mintha az egész nem lenne nagy ügy. Ám hangjából kihallatszik a bűntudat, és kerüli a tekintetemet.

Azt hiszi, direkt nem jöttem haza? A házasságunk hét éve alatt eddig még sosem veszekedtünk a reggelinél. Ami azt illeti, ritkán vitatkozunk, de mostanában… Kezdem úgy érezni, hogy már nem ismerem Aident.

– Nagyon rosszul lehetsz, ha még a bankszámlánkon landoló egymillió fontos nyeremény gondolata sem csal mosolyt az arcodra. Egész nap kínzott? – Aggodalmasan ráncolja a homlokát, reakciója megpendíti a szívem húrjait. Eleven arcának minden egyes centiméterét imádom, beleértve a homlokán húzódó ezüstös heget, ami emlékeztető egy féktelen kisgyerekre, aki mindenkit az őrületbe kergetett a bohóckodásával – legalábbis nekem így mesélte. Ahogy beleégett az agyamba a mogyorószín szeme és a rövidre nyírt, barna haja is, amit nem mer megnöveszteni, mondván, hogy annak megvan a saját élete. Egy rövidke pillanatig nem egy huszonkilenc éves embert látok magam előtt, hanem azt, aki akkor volt, amikor először találkoztunk. Egy tizenhét éves srácot, aki már férfinak képzelte magát. Akkoriban csupán két szál szőr díszelgett a mellkasán, most pedig már nagyon is ráférne a gyantázás, legalábbis szerintem… Elkalandoztak a gondolataim, elmosolyodom.

– Többé-kevésbé – ismerem el.

– Telefonálnod kellett volna. Nem szeretem, ha ilyen állapotban vezetsz.

– Ilyen állapotban? – Homlokráncolva nézek fel rá. Nagy erőfeszítésembe kerül feldolgozni a szavait.

Aggodalmas arcát látva beugrik egy reggeli emlék. Rosszkedvűen csörtetett fel-alá a lakásban, én pedig úgy éreztem, hogy csak azt várja, mikor csukom már be magam mögött az ajtót. Úgy tűnt, idegesíti a jelenlétem, hogy mi okból, arról fogalmam sem volt. Annyit csináltam, hogy megkérdeztem, mi baja.

– Amikor rohamod van, kicsim. Nem mindig ismered fel, hogy csökken az ítélőképességed. Emlékszel, amikor be akartál állni a garázsba, és nekiszorultál az oszlopnak?

Ez az egyetlenegy eset volt. Úgy öt évvel ezelőtt. És igen, aznap nem lett volna szabad egyedül hazavezetnem. Elfeledkeztem a tablettáimról, és nem akartam nagy hűhót csapni a dolog körül.

Ezt a rettenetes, kóros fejfájást apától örököltem, aki figyelmeztetett, hogy nála leginkább a stressz váltotta ki. Amivel nem igazán segített. Létezik ember, aki el tudja kerülni a stresszt?

Emlékszem, ki kellett másznom a kocsiból, mielőtt végre betántorogtam a lakásba. Aztán összeestem az előszobakövön, Aiden hazaérve ott talált rám. Másnap reggel azt mondta, hogy a frászt hoztam rá, és megígértette velem, hogy soha többé nem vállalok ilyen kockázatot.

Nos, Aiden legalább még mindig aggódik értem, szóval bármi is az, ami nincs rendben közöttünk, ez azért vigasztaló, gondolom.

Lehuppan a velem szemben álló székre. Zavartnak tűnik.

– Hannah-nak igaza volt. Kétszer is ellenőriztem a szelvényt. Nyertünk, Fern.

Néhány percre a két tenyerembe fogom a teásbögrét, hagyom, hogy a szinte perzselő forróság sokkja valamelyest visszahozzon az életbe. A fájdalomcsillapító eltompította az érzékeimet, olyan mintha kissé megbomlott volna a kapcsolatom a külvilággal – köd, ami nem fog eloszlani. Amikor már éget, leteszem a bögrét, és az ölembe ejtem a kezem. Bizseregnek az ujjaim – jó érezni valamit, ami visszaránt a pillanatba.

Ez csak pénz. A szavak kéretlenül tolulnak az agyamba. A pénz nem segít a tényen, hogy valami megváltozott Aidenben, és attól félek, hogy kiszeretett belőlem.

– Vissza tudjuk fizetni a jelzáloghitelt. És kiegyenlítjük a hitelkártyákon levő tartozásokat. – Aiden elhallgat. Szelíd a hangja, és ahogy figyelem az arcát, látom, megérti, hogy nekem még mindig nem esett le teljesen. Úgy tűnik, az agyam pillanatnyilag képtelen feldolgozni a szavait, üres tekintettel bámulok rá. – Na, gyerünk! Neked nem teára, hanem alvásra van szükséged.

Feláll, kettőt lép, és máris két erős kar emel fel a székről, és vezet az ajtó felé.

– Ígérd meg, hogy még egyszer nem reszkírozod meg, tökfej. Lehet, hogy te vagy Superwoman, Fern, de gyanítom, hogy olykor-olykor neki is van egy rossz napja. Néha mindannyiunknak szüksége van egy kis segítségre, és én ezért vagyok itt.

Nekem meg erre volt szükségem. Ó, mekkora szükségem volt arra, hogy ezt halljam! Az ölelése, a megnyugtató érzés, hogy meg vagyok mentve, lehetővé teszi, hogy elengedjem magam. Akár egy léggömb, amiből elszökik a levegő, én is üresnek érzem magam, a férjem pedig ura a helyzetnek. Ez a szikla még mindig az én sziklám.

Aiden leültet az ágyra, és segít levetkőzni. Abban a pillanatban, ahogy a testem belesüpped a hűvös, ropogós ágyneműbe, és a fejem a párnához ér, már ott sem vagyok. A sötétség olyan, akár egy selymes burok, én pedig örömmel hagyom, hogy magába zárjon.

2

NYEREMÉNY – HÁT NEM MINDENKINEK EZ AZ ÁLMA?

Georgia a bögréje pereme fölött sandít rám, szemöldöke aggodalmasan összevonva.

– Hogy érted azt, hogy problémát okoz? Az embernek sokat kell agyalnia, hogy mit kezdjen egy rakás pénzzel, ami csak úgy az ölébe hullt, de ezt azért nem nevezném problémának. Ha pedig az, akkor minden bizonnyal olyan, amit a legtöbb ember örömest a nyakába venne.

Összefogja vörösesszőke loboncát, átható, kék tekintete az enyémet keresi.

Sóhajtok. Úgy érzem, Aidennel két hete másról sem beszélünk. Ahogy arra rájöttem, egy hirtelen jött pénzözön nem tünteti el varázsütésre az ember minden gondját. A családunk, a barátaink, a munkatársaink mind azt feltételezik, hogy valamiféle euforikus állapotban létezünk. Ám az igazság az, hogy nem, és tisztában vagyok azzal, hogy ez hálátlanságnak tűnik.

– Ez bonyolult, Georgia – vallom be.

Leteszi a bögrét, jelezve, hogy minden figyelme az enyém.

– Gyerünk, ki vele, mi nyomja a lelked? Bennem megbízhatsz. Elég régóta vagyunk barátnők ahhoz, hogy tudd, mindegy, miről van szó, én melletted állok.

Nehéz ezt szavakba foglalni, és beletelik néhány percbe, míg összeszedem a gondolataimat.

– Azt hiszem, Aiden valamiféle válságot él át. Mint aki ki van égve. Tudod, amikor az ember érzelmileg, fizikailag és szellemileg is kimerül. Az életünk, úgy tűnik, most épp átmeneti állapotban van. Aiden állandóan úgy érzi, hogy nem állhat le. Neki sosem elég, amit csinál, ami őrület, mert emiatt teljesen kimerült és boldogtalan.

Elhallgatok, nem tudom elhinni, hogy ezt hangosan kimondtam. Georgiának leesik az álla, és egy pillanatig tátva marad a szája, mielőtt becsukná.

– Én mindig úgy gondoltam rá, mint a Megbízható Férfira, és azt kívántam, bárcsak Steve egy kicsit jobban hasonlítana rá. Fel sem merült bennem, hogy ez milyen stresszes lehet. Tudom, hogy a jótékonysági szervezetnél nagyon számítanak rá, mert megvan az a képessége, hogy másokat motiváljon. Ismered a mondást: ha azt akarod, hogy valami meg legyen csinálva, bízd egy elfoglalt emberre.

– Azt hiszem, ez részben az én hibám. Egy időben szerettünk volna kisbabát, de egyre zsugorodtak a megtakarításaink. A munkában jöttek a lehetőségek, én pedig hajtottam az előléptetésért. Annak volt az ideje, hogy feljebb lépjek, és bebizonyítsam, hogy képes vagyok ennek megfelelni.

– De most már a pénz nem jelent gondot, úgyhogy lazíthatsz.

Jogos megjegyzés, de Georgia nem érti, hogy ez nem pusztán a pénzről szól. Hanem az elismerésről, én pedig mindent megtettem az érdekében.

– Ha nem koncentráltam volna annyira az előmenetelemre, talán észreveszem, hogy mindez már kezd túl sok lenni Aidennek. – Ez az első alkalom, hogy beismerem a félelmeimet. Ez eddig valamiféle megfoghatatlan aggodalomként lebegett a fejemben. Ám ahogy teltek a hetek és a hónapok, a különálló darabkák kezdtek összeállni, és a kép, amit kiadnak, zavarba ejtő és nyugtalanító.

– Elismerem, ez kissé váratlan, bár az utóbbi időben Aiden nem volt a szokásos vidám önmaga. Úgy vettem észre, hogy talán kissé… szórakozott – tűnődik Georgia.

Szinte látom, ahogy kattog az agya, miközben ülünk, és rosszkedvűen konstatáljuk, hogy a jelek bizony már itt voltak egy ideje.

– Már nem beszélünk a jövőről, csupán a napi ügyekről. Hét éve vagyunk házasok, és akaratlanul is felmerül bennem, hogy a dolognak nem ehhez van-e köze – vallom be.

Georgia elmosolyodik.

– Az a bizonyos hetedik év? Tényleg létezik ilyesmi?

– Állítólag ez az a pont, amikor beüt az unalom. Csak nem gondoltam, hogy velünk is megtörténik. Mekkora hülye voltam, amikor Aiden hallgatását úgy értelmeztem, hogy még mindig ugyanazt akarjuk! Visszahúzódó lett, márpedig ez olyan intő jel, amire rögtön ugranom kellett volna.

– Aiden maximalista, szóval ezt vágom. De te vagy számára a világ közepe, Fern.

– Nekem pedig ő, de mostanában nincs más, csak a munka vagy a család. Már nem öltözünk fel és megyünk el este valahová csak azért, mert jó kettesben lenni. Fáradtan jövünk haza, és ledőlünk a tévé elé. Hétvégenként pedig ott a jótékonysági munka, dolgozunk a házon, vagy meglátogatjuk a szüleimet.

– Öhm… az nem lehet, hogy valami ostobaságot csinált, ugye? Úgy értem, az ember hall mindenfélét… – Georgia homlokán elmélyülnek a ráncok.

– Nem. Nem. Ilyesmiről szó sincs. Legalábbis nem hiszem, hogy viszonya lenne valakivel, vagy ilyesmi. Azt azért megérezném, nem?

Georgia szemöldöke magasra ugrik.

– Nos, munkamániásak vagytok, valószínűleg mindig is ezért volt annyira jó a kapcsolatotok, mert megértitek egymást. Talán szünetre van szükségetek, egy kis vakációra, némi zavartalan és minőségi együttlétre.

– Bárcsak ilyen egyszerű lenne! De tartok tőle, hogy ez gyakorlatilag megadná a végső lökést. Egy huszonnégy órás nonstop együttlét, amikor Aiden ennyire ingerlékeny, csak olaj lenne a tűzre.

– Á, értem, mire gondolsz. Mivel nem lenne semmi, ami eltereli a figyelmeteket, nyíltan szembesülnétek a dologgal. A francba, nem könnyű helyzet, mi?

Rátapintott a lényegre. Hogy tudnék elmagyarázni valamit, ami millió kis furcsaságból tevődik össze? Külön-külön semmit sem jelentenek, ám együtt kiadnak valamit. De pontosan mit?

– Mostanában olyan mogorva, hogy nem ez a legalkalmasabb idő egy őszinte beszélgetésre. Így csak múlnak a hetek, a köztünk lévő szakadék pedig, úgy tűnik, egyre mélyül.

– Ti mindig annyira jól megvoltatok egymással, hogy öröm volt nézni. Rosszul érzem magam, amiért nem vettem észre, hogy valami megváltozott. Nem vagyok valami jó barát, ugye?

Most bűntudatot keltettem benne, pedig nem ez volt a szándékom. Aiden már közömbösen fogadja minden közeledésemet. Elkeserítő, hogy még csak meg sem tudom határozni azt a pontot, amikortól megváltoztak a dolgok. Sírni tudnék, ha arra gondolok, hogy az együttléteink gerincbizsergető izgalmából átcsusszantunk egy kellemes, már-már hétköznapi létbe.

Georgia megfogja a bögréjét, és belekortyol a kávéjába, miközben a hallottakon töpreng. Fájdalmas látvány.

– A gyerekek miatt Steve-vel nekünk még csak gondolni sincs időnk arra, hogy ellaposodik a házasságunk. Csak az jár a fejünkben, hogy mennyit alhatunk… A házastársként töltött minőségi idő már csupán távoli emlék. Azzal ajándékozzuk meg egymást, hogy valamelyikünk reggel kicsit tovább lustálkodhat az ágyban. – Vág egy grimaszt.

Látom, hogy próbál felvidítani, bár őszintén beszél. De erre nem számított, teljesen meglepte a kitörésem, én pedig most már azt kívánom, bárcsak bele se kezdtem volna ebbe a beszélgetésbe.

– Ez a nyeremény, úgy tűnik, eltávolít bennünket egymástól. Én csak a régi Aident szeretném visszakapni.

Georgia rám néz, szomorúan ingatja a fejét.

– Most már aggódom érted, Fern. HR-es vagy, állandóan emberekkel és a problémáikkal foglalkozol. Jó kommunikációs készséggel rendelkezel, és tudsz olvasni a jelekből. Ha ezt képtelen vagy kezelni, talán ideje elgondolkodnod azon, hogy házassági tanácsadóhoz fordulj.

Mielőtt bármit felelhetnék, halljuk, hogy nyílik a bejárati ajtó.

– Helló! – kiált Aiden, amitől idegesen összerándul a gyomrom.

Lemondóan egymásra nézünk Georgiával.

– Mennem kell – mondja vidám hangon. – Észre sem vettem, hogy már ennyi az idő. Ma este enyém a vacsorafőzés. Ha üres a sütő, a kölykök letámadják a kekszesüveget. – Megszorítja a karomat. – Holnap beszélünk – súgja, és amint Aiden belép a konyhába, kedvesen rámosolyog. – Az egyik jön, a másik megy. Majd találkozunk, srácok! – És ezzel eltűnik a hátsó ajtón.

Aiden odajön, futó csókot nyom az arcomra. Látom, hogy máshol járnak a gondolatai.

– Nehéz napod volt? – érdeklődöm, remélve, hogy sikerül szóra bírnom.

– Aha. – Ezzel megfordul, fog egy csészét, és odamegy a kávégéphez. A zaj egy időre gátat vet mindenféle beszélgetésnek.

Hogy elfoglaljam magam, előveszek ezt-azt a hűtőből, és nekiállok salátát készíteni. Bármit, ami kitölti a kínos csendet.

Háttal állok Aidennek, de hallom, hogy kihúzza az egyik széket, ami nyikordul egyet, ahogy leül.

– Egyre jobbak vagyunk az elkerülő viselkedésben, nem gondolod?

Erre megpördülök. Nincs a hangjában semmi él, csupán szomorúság.

– Próbálom nem rosszabbá tenni a helyzetet annál, amilyen már amúgy is – ismerem be. – Ez elkerülés? Lehet, de fogalmam sincs, hogyan kezelhetném másképp ezt a nemtudommit, amin épp keresztülmegyünk.

Fejével a vele szemben álló szék felé int.

– Talán ideje, hogy őszinték legyünk egymással, Fern.

Szavai arculcsapásként érnek.

– Azt hittem… azt reméltem… hogy mindig is azok voltunk.

Megrázza a fejét.

– Nem tudom, miért érzem úgy, hogy valami hiányzik az életemből, de azt tudom, hogy ez nem tisztességes veled szemben. Semmi értelme, mégis hatással van mindenre, amit csinálok. Vagy csinálni próbálok. Hirtelen úgy érzem, hogy amikor reggelente felkelek, minden rettenetesen kiszámítható.

A bögréjét bámulja, nem néz a szemembe.

– Kiszámítható? Nos, ez váratlan. Ez nem egyszerűen annyit jelent, hogy unalmas?

– Talán a monoton jobb szó rá – javítja ki magát, én pedig érzem, hogy megroggyan a vállam a döbbenettől.

– Monoton? – ismétlem tompán. – Ha ez a családalapításról szól, tudom, hogy folyamatosan halogatjuk, de mindig benne volt a tervben, hogy majd akkor, amikor a harmincas éveink elején járunk. Ha szeretnéd előrébb hozni, csak szólnod kell. Tudod, Aiden, hogy minden rugalmas. De biztosnak kell lennünk abban, hogy készen állunk rá, drágám, hiszen ez hatalmas elköteleződést jelent.

– Nem erről van szó. És amúgy sem hiszem, hogy jó ötlet lenne épp most egy újabb nyomást helyezni a házasságunkra. – Ez elég baljóslatúan hangzik. – Nézd, sajnálom. Észrevettem, hogy egy ideje valami nincs rendben közöttünk, és szembe kellett volna néznem vele. De valahányszor megpróbáltam előhozakodni a dologgal, te rögtön témát váltottál, ezért úgy gondoltam, nem állsz készen arra, hogy beszéljünk róla.

Rosszkedvűnek tűnik, ahogy összeroskadva ül ott.

– Azt hittem, továbbra is összekapcsolhatnak bennünket a dolgok, amiket az élet hoz elénk. – Most szelídebb hangon beszél, látom, mennyire igyekszik szavakba önteni az érzéseit. – Néha az ember úgy érzi, hogy minden egyes lépéssel egy újabb akadályba ütközik, és ezt mi ketten nagyon is jól tudjuk, Fern. Megjártunk néhány csodás magaslatot és kétségkívül pár durva hullámvölgyet is, de együtt mindig túljutottunk rajtuk.

Próbál megnyugtatni, mert túl akar lenni ezen a beszélgetésen. A taktikázás most nem segít, Aiden. A végére kell járnunk, hogy kiderítsük, mi a baj.

– Viszont ez nem olyasmi, amit továbbra is figyelmen kívül hagyhatunk, ugye? – Tudom, hogy ez provokációnak hangzik, de most már tényleg nyíltan beszélgetünk, nem lehet visszakozni.

– Azt hiszem, nem sikerült rátalálnom a megfelelő szavakra, hogy elmagyarázzam, mit érzek, nem lep hát meg, hogy nem érted. Csak annyit tudok, hogy szeretlek, de tényleg, és kétségbeejt a gondolat, hogy felzaklatlak, kicsim.

Végre-valahára rám néz, és amikor találkozik a tekintetünk, egy pillanatra elkeseredést látok a szemében, aztán megenyhül.

– Emlékszel, amikor az iskolai táncmulatságon egymásnak ütköztünk, és hopp – csettint az ujjaival –, egyszerűen tudtuk, hogy valami megváltozott? Hogy valami nagy dolog történik?

Arra gondolok, hogy a karambol erre jobb szó lenne. És az nem egyszerűen egy táncmulatság volt, hanem egy szalagavató bál. Eleven, izgága diákok voltunk, tizenhét, illetve tizennyolc évesek. Ez volt az első alkalom, hogy beszéltünk egymással, mert Aiden akkoriban a sportos bandához tartozott, én pedig a kockák közé.

Bólintok, nem akarom félbeszakítani.

– Emlékszem az első randinkra, három nappal később. Másnap azzal hívtál fel, hogy apád közölte, többé nem találkozhatunk. Csak mert éjjel egy órával később vittelek haza, és távozóban háromszor is megnyomtam a dudát. A csendes kis zsákutcában mindenhol felgyulladtak a lámpák. Azért csináltam, mert le akartalak nyűgözni, és mert rettentően boldog voltam.

Úgy volt, hogy ősszel a haladó szellemű Amersley Főiskolára megyek egy egyetemi előkészítő kurzusra. Apa, a született aggódó, meglehetősen beképzelt és elbizakodott fickónak tartotta Aident, szóval az indulás nem volt a legjobb. Ám ahogy múltak az évek, rájött, hogy egy másik fiút nyert vele, egy férfit, akire rábízhatja az ő sokszor önfejű lányát.

Aiden folytatja.

– Aztán azt mondtad: „De engem nem érdekel, mert semmi sem tarthat vissza attól, hogy találkozzam veled”, és komolyan is gondoltad. Ettől legyőzhetetlennek éreztem magam. Az életben többé semmi sem árthat nekem, mert megtaláltam a lelki társamat. Kettő erősebb, mint egy.

Elfutják a szemem a könnyek, mert bár Aiden figyelmes és meglehetősen romantikus, nem gyakran beszél az érzelmeiről. Ha mégis megteszi, annak oka van, nekem pedig ettől elkezd felfelé kúszni a gerincemen a hideg, lassan, csigolyáról csigolyára.

– Hajthatatlanok voltunk – ismerem el.

Mindenki azt mondta, hogy nem fog sokáig tartani a kapcsolatunk, mert az előkészítő után mindketten egyetemre akartunk menni. Már akkor is valószínűtlennek tűnt, hogy ugyanabba az irányba tartsunk, és mindenki tudja, hogy a távkapcsolatok általában nem tartanak sokáig. Ennek ellenére, bár az elválás borzasztó volt, soha egyetlen másodpercig sem kételkedtünk egymásban.

Visszatekintve, nem sok esély volt arra, hogy mindezek után együtt maradunk, mégis így lett. Kiderült, hogy a távolság igazából növeli a szerelmet, és valahányszor találkoztunk, mámorító élmény volt.

Aiden az arcomat fürkészi. Kíváncsi vagyok, mit lát.

– Te máshogy csinálnál valamit? – kérdezi nyíltan. – Karrier terén megelőztél, és rájöttem, hogy korlátoztalak. Gondolkodás nélkül visszautasítottál egy londoni álommunkát, így meg tudtuk venni ezt a házat, és végül letelepedtünk. Nem csoda, hogy apádnak némi időbe telt, hogy megbocsásson nekem, és elfogadja, hogy kevesebbel beérted, mint amit érdemelsz.

Tudja, hogy ez így nem teljesen igaz. Akkoriban számos okból szükségem volt arra, hogy a családom közelében legyek, és az volt a jó döntés, ha itt telepszünk le. Vajon az előléptetésem bosszantja? Kétlem. Remélem, nem arról van szó, hogy ki keres többet, mert az kiábrándító lenne. Ha Aiden egója ennyire sérülékeny, akkor valamit nagyon rosszul csinálok. Ő jelent számomra mindent, többet a pénznél, a pozíciónál, és egyáltalán nem ismer, ha azt hiszi, hogy ezek a dolgok számítanak.

Aiden munkahelyi szerepe megnőtt, és lehet, hogy nincs egy csomó diplomája, amivel kidekorálhatja a falat, viszont igencsak piacképes készségekkel rendelkezik. Olyanokkal, amik a természetéből fakadnak, mert gondoskodásra inspirálja az embereket. Ezért tökéletesen alkalmas arra, hogy az egész csapatot motiválja, amikor adománygyűjtésre kerül a sor. Nélkülözhetetlen, de tudom, hogy ő nem így látja, és elszomorít, hogy alulértékeli magát és a képességeit.

Nem kerülhetem el, hogy válaszoljak a kérdésére, de nehéz úgy tenni, mintha nem bosszantana.

– Nem, természetesen nem csinálnék máshogy semmit. Egyáltalán miért kérdezel ilyesmit?

Miközben a könnyeimet törölgetem, furcsa érzések kavarognak bennem. Arra próbál utalni, hogy én vagyok az, aki megváltozott?

Felsóhajt. Torokszorító hang.

– Nem tudom, hogy magyarázzam meg az érzést… hogy mi lett volna, ha?

Összerándul a gyomrom, ahogy ránézek.

– Te megbántad az elmúlt hét évet, a döntéseinket?

– Nem! – A szó úgy süvít felém, mint a csendet átszelő puskagolyó. Aiden határozottan rázza a fejét, két keze ökölbe szorul.

A mennyezetre mered, én pedig nem tudok mit mondani neki, mert nem értem, mi zajlik a fejében.

Egy évvel ezelőtt érzelmileg nagyon felzaklatta a nagymamája halála. De ez most más. Olyasvalami, amit korábban még nem láttam nála, és megrémít.

A félelem arcába bámulok, amit csaknem hat hónapja cipelek magammal. És nem tudom, mit kellene tennem vagy mondanom.

Aiden ültében előrehajol, és felém nyújtja a kezét. Ösztönösen megfogom, ujjaink összefonódnak.

– Szeretlek, Fern. Mindig is szerettelek, és szeretni foglak. De hirtelen nem tudom, ki vagyok a külső máz alatt, amit a külvilágnak mutatok. Számtalan különböző dolgot különböző embereknek, belül most mégis elveszettnek érzem magam. Tudom, hogy egyszerűen hálásnak kellene lennem az életünkért, és áldani a sorsomat. Állandóan ezt mondogatom magamnak, de…

De? Fájdalmas a csend, míg várok a folytatásra. Az ujjaink lassan szétválnak.

– De úgy tűnik, ez nem segít abban, hogy értelmezzem ezt az érzést, hogy… nem elég. Mintha lenne valami, amit meg kellene tennem, valami, ami változtatna a dolgokon, és mégsem tudom, micsoda.

– Valami, ami jobb kettőnknél? Fogalmam sem volt, hogy te így érzel, Aiden. Eddig miért nem szóltál erről?

Megdöbbenti a hangomból kicsengő düh.

– Fern, én csak megpróbálok elmagyarázni valamit, amit még az sem biztos, hogy teljesen értek. Ez nem a megbánásról szól, és sajnálom, ha így lehetett érteni. Te elérted a célodat, kibontakoztál, virulsz, én pedig imádom ezt. Nemcsak gyönyörű, intelligens és gondos feleség, lány és nővér vagy, de bármit elérhetsz, amit akarsz. Megérdemled, hogy olyasvalaki legyen melletted, aki ugyanolyan erős és összeszedett, mint te, de én most egyszerre mindent megkérdőjelezek, amit csinálok. És ettől gyengének érzem magam, mintha csaló lennék, aki a könnyebbik utat választja.

– Úgy érzem, mintha büntetnél valamiért, amikor soha nem tettem mást, mint hogy téged – minket – az első helyre tettelek. Bármit csinálok, azt száztíz százalékkal csinálom, mert én ilyen vagyok. Ezt te is tudod, Aiden. Nem versengek veled, nem próbálok semmit bizonyítani. Csak azt akarom, hogy boldogok legyünk.

Hátralököm a székem, és felállok. A csalódottságom lassan haraggá változik. Ez nem az az ember, akihez hozzámentem.

Aiden felpattan, hogy megállítson.

– Amióta a nagyi meghalt, az élet mintha egy ketyegő óra lenne. Minden nap olyan, amin tovább kellene lépnem, de úgy érzem, leragadtam. Kimerültem. Láthatatlan vagyok még önmagam számára is, mintha valamiféle robot lennék, ami csak elvégzi a mozdulatokat, ahelyett, hogy megélné a pillanatot.

– És nem tudtál megnyílni nekem, a feleségednek? Ehelyett hallgattál, és hagytad, hogy ez közénk álljon, akár egy szakadék, ami minden nappal egyre szélesebb lesz? – Egyre homályosabban látom az arcát, ahogy a szemem megtelik könnyel.

– Ne menj el, kicsim, ne fordíts nekem hátat! – Körém fonódó karjai vigasztalók, testének melege megnyugtató. – Összeszedem magam, megígérem – súgja a fülembe. Egy pillanatra visszatér a régi, magabiztos Aiden, és megkönnyebbülést jelent a tudat, hogy talán – de csak talán – még nincs minden veszve.

– Azt hiszem, mindkettőnknek el kell gondolkoznia azon, hogy hogyan tovább. Én gyötrődöm, mert úgy érzem, ellöksz magadtól. Ez fáj, de látom, hogy te ugyanolyan értetlenül állsz előtte, mint én. Habár ez jó dolog, nem gondolod? – A szavaimat hallva még szorosabban ölel magához, és ha valaha is kételkedtem volna a szerelmében, a testbeszéde ezt határozottan cáfolja.

– Ez azt jelenti, hogy tudom, nélküled elveszett lennék. De ahhoz, hogy rátaláljak önmagamra, rá kéne jönnöm, ki vagyok a kapcsolatunkon kívül.

És itt van: a változás, amire a kis belső hang figyelmeztetett, azonnali.

Hirtelen kicsúszik a lábam alól a talaj. Aiden nem depressziós, pedig már kezdtem félni, hogy ez a helyzet. Nem, Aiden úgy érzi, hogy az élet, amit él, korlátozza. Csapdában érzi magát. Az ismeretlen izgalma szemben egy tizenhárom éve tartó kapcsolat kényelmével. Az az élet, amit én ismertem – mi ismertünk – immár a múlté. Én pedig semmit sem tehetek, hogy ezen változtassak.

Régi szavak kísértenek. Apám azt mondta egyszer: „Fel kell fedeznetek, kik vagytok külön-külön, csak azután tudjátok továbbvinni ezeket a tulajdonságokat egy kapcsolatba. Először ismerd meg önmagad, és akkor minden más a helyére kerül.”

Mivel három testvérem volt, én nagyon jól ismertem magam. Zajos ház volt a miénk, de boldogan éltünk a családi élet szokásos csetepatéi és apró-cseprő fennakadásai között. Én voltam a józan, megfontolt gyerek, mindig nekem kellett besegítenem és irányítani az öcsémet, a húgomat és a nővéremet. Anya szerint született békéltető vagyok, és mindig nevetett, valahányszor közbeavatkoztam, és elvágtam a vitát, ami azon ment, hogy ki nézheti a nagy fotelből a tévét.

Mégis, a kamaszkorba lépve meglepő módon – a második legidősebbként – én lettem az, aki feszegette a határait, és őrületbe kergette a szüleit. Annyira meg voltam győződve arról, hogy mindent jobban tudok, hogy gyakran nem voltam hajlandó hallgatni senki tanácsára. De mivel a szüleimnek rengeteg volt a dolga, apám néha szobafogságra ítélt, ami alatt lecsillapodtam, és ez mindig jót tett. Segített másként értékelni a dolgokat, amire nagy szükségem volt.

Ezzel szemben Aiden egyedüli gyerekként a szülei figyelmének középpontjában állt. Vajon e miatt az intenzív törődés miatt úgy érezte, az a dolga, hogy mindig örömet szerezzen, és soha ne okozzon csalódást? Talán most, a harminchoz közeledve kezd lázadni az érzés ellen, hogy mindenkinek a kedvében kell járnia? És ebbe a mindenkibe, úgy tűnik, én is beletartozom.

A kis hang a fejemben folytatja a beszélgetést, olyan szavakkal, amiket egyszerűen nem tudok hangosan kimondani. Én nem akarom, hogy a kedvemben járj, Aiden, egyszerűen csak boldoggá akarlak tenni. Azt hittem, ezt teszem, miközben együtt építettük a jövőnket. De úgy látszik, kudarcot vallottam, az egyetlen dologban, ami igazán fontos volt. Feltör belőlem a zokogás. Hogyan bocsáthatnám meg magamnak, hogy így cserben hagytalak, kedvesem?

3

A PARTI

– Ami a tegnap estét illeti, nem akartam…

A reggelizőasztalnál velem szemben ülő Aiden bocsánatkérőn néz rám, tekintetében bűntudat bujkál.

Hosszú időbe telt, míg el tudtam aludni, és néhány órával később hirtelen felébredtem. Ahogy ott feküdtem, várva, hogy végre megvirradjon, ösztönösen éreztem, hogy ő is ébren van. Még soha életemben nem éreztem magam annyira egyedül, mint akkor, ahogy ott feküdtünk, egymásnak háttal.

– Ugyan! Ha nem lehetünk egymással őszinték, akkor valami nagyon nincs rendben köztünk. Nem tudok úgy tenni, mintha az, amit mondtál, nem rázott volna meg, de örülök, hogy volt bátorságod szembenézni vele.

– És nem csalódtál bennem? – Aiden meg sem próbál enni. A tányérjában szottyadtan úszkál a kukoricapehely.

Megrázom a fejem, rettegek hangosan kimondani, hogy „nem”, attól tartok, nem hangzana meggyőzően.

– Akkor hogy csináljuk? Te gondolkodási időt szeretnél, de nem tudom biztosan, ez mit jelent. – Az este úgy fogalmazott, hogy „a kapcsolatunkon kívül”, szóval feltételezem, nem egy háromhetes vakációra gondol kettesben, valami egzotikus helyen.

– Szeretném kiszélesíteni a látókörömet és közelről megtapasztalni olyan dolgokat, amikről eddig csak álmodozhattam. A világ hatalmas, és az, ha látom, hogy élnek más emberek, az valamiféle kontextusba helyezi majd az életünket.

Én nagyon igyekeztem annyira megkönnyíteni a dolgokat, amennyire lehetséges, tudva, hogy Aidenben mekkora a feszültség. Csak nem rám akarja tolni a dolgot, mintha ezzel rosszat tettem volna?

Nagy erőfeszítésembe kerül, hogy elnyomjak egy csalódott sóhajt.

– Pontosan mi a javaslatod?

– Egy év külön, ami alatt mindenki azt csinál, amit akar – feleli Aiden szemrebbenés nélkül. – Én a végére járok ennek az utazási mániámnak, mert tudom, nyugtalanít téged a gondolat, hogy visszatartasz. Te pedig dédelgetheted egy kicsit a belső éned, Fern. Megérdemled.

Elhagynak a szavak, csak bámulok Aidenre, és megpróbálom leplezni, hogy dühös csomóba ugrik a gyomrom. Hát ezt forgatja a fejében! Ő az, aki a káoszt okozta az életünkben, nem én. Vagy egyszerűen csak nyugalomra vágyik, és egy kis időre, hogy rendbe szedje magát – ami nélkül el fogom veszíteni?

Lehet, hogy az erősségem lett a gyengeségem: a problémákkal való szembenézés, egy működőképes megoldás kiagyalása és egy cselekvési terv kidolgozása a probléma megoldására. Ez az, amit most Aiden vár tőlem, mintha ez is valamiféle munkaprojekt lenne. Csakhogy ez sokkal több lett annál: már nem arról van szó, hogy egyszerűen túljussunk egy nehéz időszakon, hanem életet kell lehelnünk a házasságunkba.

Nyugi, Fern. Mi az az egy év, ha utána az életetek visszatér a rendes kerékvágásba, mert Aiden túljut a krízisen?

– És akkor a partin, amit május elsejére terveztünk, hogy megünnepeljük a szerencsénket és Hannah születésnapját, azt is bejelentjük, hogy… – A megfelelő kifejezést keresem, de cserben hagynak a szavak.

– Hogy mindketten szabadságra megyünk. Sokan áldoznak időt arra, hogy…

– Szélesítsék a látókörüket – vágok közbe. Ez a mi magánügyünk, és szeretném, ha világossá tenné, hogy senkinek sem kell fölöslegesen aggódnia.

Ami engem illet, minél előbb elkezdjük, annál hamarabb túl leszünk rajta. Még mindig sokkol a dolog, de muszáj ezt kalandnak tekintenem. Egy vakáció, amiről majd mindketten visszatérünk, és ott folytatjuk, ahol abbahagytuk. De nagy esély van arra, hogy ez az epizód oly módon változtat majd meg bennünket, amit el sem tudunk képzelni, és ezt a tényt Aiden úgy tűnik, nem képes vagy nem hajlandó megérteni.

Kishitűnek tűnhetek, pedig nem akarok az lenni. De félek. Olyannak szeretem az életemet, amilyen. Én mindig elégedett voltam vele. Régebben Aiden számára is elég volt, és kétségbe ejt, hogy ez többé már nincs így.

*

A hétfő munkaszüneti nap, és a húgom, Hannah negyvennyolc órát itthon tölt a szüleimnél, mielőtt elindulna, hogy megismerkedjen az új barátja családjával. Anya és apa persze idegeskedik miatta, mivel mindannyian érezzük, hogy ez a kapcsolat valamivel komolyabb, mint a korábbiak voltak.

És én? Én örülök, hogy mosolyt látok az arcán, és a szerelem első pírját… ami mögött talán ott lappang a vágy is. De Hannah magabiztos és jó ítélőképeséggel rendelkező fiatal nő. Biztosan nem viselkedik könnyelműen, csak mert egy jóképű srác némi figyelmet szentel neki. Az én kishúgom!

Az öcsém, Owen remélte, hogy sikerül hazajönnie a partira, csakhogy jelenleg épp a breconi Gyalogsági Hadiiskolában van, rohamlövész kiképzésen. Ami nem gyerekjáték, és ez a gondolat egyfajta perspektívába helyezi a mi kis problémánkat. Owen azt tanulja, hogyan harcoljon az emberek szabadságáért, míg én itt egy kis csuklás miatt dühöngök, ami valószínűleg olyan gyorsan megszűnik, ahogy megjelent.

Az otthonunk teli van emberekkel. Közeli rokonok, barátok, kollégák és szomszédok. Mindenki, akit meghívtunk, azért van itt, mert folyamatosan hatással van az életünkre.

– Figyelem, bejelentés következik! – Georgia férje, Steve egy villával megkocogtatja a poharát, hogy felhívja magára a figyelmet. A mozdulat sajnos túl erősre sikerül, így jókora adag vörösbor loccsan a fehér pólójára, és üvegszilánkok záporoznak a padlóra. Csak a pohár szára és talpa marad a kezében.

Georgia hitetlenkedve néz rá, majd felkap egy tekercs törlőpapírt. Nekiáll takarítani, miközben Steve folytatja.

– Figyelem, emberek, ez egy jelentős pillanat! Nem tudom biztosan, mi következik, így nem húzom tovább az időt, átadom a szót Aidennek.

Georgia négykézláb áll a padlón, onnan néz fel Steve-re.

– Tényleg istenít – jegyzi meg a férfi, mire mindenkiből kitör a nevetés.

Bárcsak én is velük tudnék nevetni, de a férjemet figyelem, aki meglehetősen idegesen lép előre. Megfordul, és rám néz, felém nyújtja a kezét, én pedig odaballagok hozzá. Ironikus, hogy amint megegyeztünk abban, mi lesz a következő lépés, a dolgok majdhogynem ugyanolyanok lettek köztünk, mint régen. Bátorítón megszorítom a kezét.

– Egyetlen ember hiányzik közülünk, Fern öccse, Owen, aki bár lélekben itt van, ténylegesen valószínűleg épp egy hegyoldalon kapaszkodik felfelé valamilyen durva állóképességi gyakorlaton. – Kis nevetés hullámzik végig a társaságon. – De az, hogy ma itt mind összegyűltetek, nagyon sokat jelent mindkettőnknek. Ez a parti nem a lottónyereményünk megünnepléséről szól, hanem azokról az emberekről, akik számunkra a legfontosabbak: a családunkról és a barátainkról. Szeretnénk azzal kezdeni, hogy megkérünk benneteket, emeljétek fel a poharatokat. – Mosolyogva felém fordul, a szájához emeli a kezem, és megcsókolja. – Rajtad a sor, drágám, halljuk a tósztot.

A szemébe nézek, tekintetében elszántság tükröződik. Miután meghoztuk a döntést, Aiden hihetetlenül megváltozott.

– Csodálatos út áll mögöttünk, és szerencsésnek érezzük magunkat, amiért ilyen fantasztikus és támogató embereket tudhatunk magunk körül. Mindannyiótokra és külön az én kishúgomra, Hannah-ra, aki a jövő héten tölti be a tizenkilencet. Boldog születésnapot, hugi!

Válaszul kórusban harsan a „Halljuk, halljuk!”, és Steve kis balesete után óvatosan koccannak össze a poharak.

– Mindketten tisztában vagyunk azzal, hogy nem a pénz és a dolgok birtoklása teszi boldoggá az embert. Habár ezek hiánya problémát jelent, amikor az ember egy nagyobb kölcsönre próbálja rávenni a bankot – ezt mi is megtapasztaltuk annak a hosszú útnak az elején, ami ennek a háznak a megvásárlásához vezetett. De néhány szerető szülő segítségével – a megfelelő irányokba emelem a poharam – a nevünk végül odakerült a kipontozott vonalra. – Egy pillanatig tétovázom, aztán elszántan összeszedem magam. Belementem a dologba, és most már késő visszakozni. – Felér egy álommal, hogy vissza tudjuk fizetni a kölcsönt, hogy megszabadulunk a jelzálogtól, hogy van egy kis tartalékunk, és tisztában vagyunk azzal, milyen szerencsések vagyunk. Persze adni jó, ezért a három legkedvesebb jótékonysági intézményünk csinos kis adományban részesül, ami mindkettőnknek sokat jelent.

Hangos, egyetértő kiáltások töltik be a szobát.

– Az nyilvánvaló, hogy Aiden fáradságot nem kímélve dolgozott a Merchant Outreach Alapítványnál, ami az autista gyerekeket nevelő családoknak nyújt anyagi támogatást. Számára ez soha nem csupán munka volt, és rengeteg időt áldozott rá, hétvégéket és az éves szabadságát, amikor ahelyett, hogy pihent volna, fáradhatatlanul gyűjtötte az adományokat. Szóval tudjuk, mennyit jelent nekik ez a váratlanul jött pénz. A másik két jótékonysági szervezet, amelyik részesül belőle, a gyermekkori rákos megbetegedések és az Alzheimer-kór kutatásával foglalkozik. Az utóbbi támogatásával Daisy nagyi emlékének adózunk.

Ahogy befejezem, mindenki tapsolni kezd. Csodálatos tudni, hogy mind egyetértenek a döntésünkkel.

Aiden felemeli a kezét, hogy elcsendesítse a vidám kis csapatot.

– És van még egy izgalmas hírünk, amit szeretnénk megosztani veletek. – Felém fordul, én pedig biztatóan bólintok, hogy folytassa, bár nagy erőfeszítésembe kerül lelkesnek mutatni magam. – Ez a nyeremény lehetővé teszi, hogy egy kicsit kényeztessük magunkat. Kamaszok voltunk, amikor megismerkedtünk, aztán rögtön az egyetem után összeházasodtunk, és egyenesen belevetettük magunkat a munkába. Mindez gyakorlatilag szünet nélkül történt, esélyünk sem nagyon volt hátradőlni és megpihenni. Szóval a másik hír az, hogy egy évre mindketten szabadságra megyünk. Kihagyunk egy évet, ami mindkettőnknek esélyt ad arra, hogy kipipáljunk pár tételt az itt lévő listáról – kopogtatja meg a fejét –, olyanokat, amiket egyszer szeretnénk megtenni. Ez nem igazán bakancslista, inkább arról van szó, hogy „még mielőtt gyerekeink születnek, és mozdulni sem tudunk”.

Egyetlen hang sem hallatszik, ő pedig folytatja.

– És mindketten nagyon izgatottak vagyunk a ránk váró élmények miatt. Én utazni akarok, Fern pedig… nos, ideje kicsit kiszállnia abból, hogy folyamatosan mindenkinek a rendelkezésére áll. – Mosolyogva, a szemében imádattal fordul felém, az én lelkemben pedig valami lehervad kissé. Aiden nagyszerűen csinálja, úgy adja elő a dolgot, mintha én is benne lennék. Legbelül azonban úgy érzem, sarokba szorított, és a lelkesedése kezd az idegeimre menni.

Pillanatnyi tétovázás után Georgia mozdul elsőnek, felemeli a poharát, mire a többiek is követik a példáját. Az általános gratulációk után Aiden ismét csendre inti a társaságot. Lehet, hogy ma este kissé túl bőségesen folyt az alkohol.

– Oké, emberek, ennyi. A beszédeknek vége, vár a kaja. Jó étvágyat!

Ahogy a többiek elindulnak a büféasztal felé, Aiden kivezet a kertbe. Alkonyodik. Beleolvadunk a szürkületbe, és az este kezd egy álomra hasonlítani – már-már rémálomra, hogy őszinte legyek. Beüt a valóság, amitől a hideg futkároz a gerincemen.

Az elmúlt hetekben, ahogy elkezdtünk tervezgetni, elértünk arra a pontra, amikor már ideje volt a hírt a közeli családtagokkal is közölni. Nem volt könnyű a szüleinknek elmondani, és mivel az egész Aiden ötlete volt, gondoltam, neki kellene elmagyaráznia. Felszaladt néhány szemöldök, Aiden tolmácsolásában azonban olyan kézenfekvőnek és elfogadhatónak tűnt a dolog, hogy még én is kezdtem kicsit ellazulni.

Hannah-nak és Owennek egyszerűbb volt egyszerre elmondani, így amikor a húgom egyik este beugrott hozzánk, leültünk a gép elé, és Skype-on felhívtuk Owent. Semmiképpen sem akartam, hogy az öcsém úgy érezze, kihagyjuk valamiből. Egy pillanatra meglepődött, de hamar túltette magát rajta.

– Hmm. Bátor döntés. Van valami, ami miatt aggódnunk kellene, srácok? – kérdezte higgadtan. Szavait a megszokott komisz kis mosolyával kísérte, azzal, amit képtelen leplezni, valahányszor ideges.

– Nem, természetesen semmi. Én Provence-ba megyek. Egy ódon kis üdülőfaluba készülök, amit egy tehetséges kézműves csoport működtet. Különböző hagyományos mesterségekből tartanak tanfolyamokat, a szövéstől kezdve a metszetkészítésig. Van minden, és az egészet egy elismert művész vezeti. Én önkéntes leszek, hétfőn egész nap és azonkívül négy délelőtt dolgozom, szóval sok szabadidőm lesz. Aiden távolabbi tájakra akar utazni.

Az az igazság, hogy tudtam: Aidennek muszáj kiélnie ezt az utazási hóbortját. Talán felnőttként szerette volna átélni a szabadság érzését, amiről másképp úgy érezné, hogy kimaradt az életéből. De én hogy maradhatnék itthon, hogyan próbálhatnám meg normálisan folytatni az életemet, miközben izgatottan várom róla a híreket? A fenébe, egy lottónyereménynek meg kellene szüntetnie az aggodalmakat, nem pedig fokoznia! Így hát úgy döntöttem, elindulok a saját, elérhetetlen álmom után, hogy elfoglaljam magam, és ne görcsöljek egész idő alatt, míg külön vagyunk.

Hannah már-már rosszallóan vonta fel az egyik szemöldökét.

– Külön utakon jártok? Egy egész évig? – Rémülten bámult rám, majd Aidenre nézett, hogy lássa a reakcióját. Természetesen fogalma sem volt róla, hogy ez az ő ötlete volt, nem pedig az enyém. – Szabadidő, de pontosan mire is? – szegezte nekem a kérdést, szerintem egy hangyányit epésen. Hogy kerülök itt én a rosszfiú szerepébe? – tűnődtem. Hát leginkább úgy, hogy az ő szemében Aiden egyszerűen nem tud rosszat tenni, ami eddig nagyszerűen hangzott, ez viszont most nem az én döntésem volt, vagyis nem az én hibám. Egyszerűen nem mondhattam azt, hogy mivel Aidennek bőven van mivel megküzdenie, a dolog részemről a kár mérsékléséről szól.

– Nos, leginkább arra, hogy megtanuljak rajzolni és festeni… vagy bármit, ami megtetszik.

– Neked nincsenek hobbijaid, Fern. Te nem az a fajta ember vagy.

Ezen a ponton Aiden persze közbevetette magát, hogy megmentsen. Szerintem bűntudata volt, mivel mindenki más elkerülte, hogy kimondja azt, amihez csak Hannah-nak volt bátorsága.

– Fern a házasságunk egész ideje alatt tanult, dolgozott, vagy engem támogatott a jótékonysági munkámban. Mindig mindenkinek a rendelkezésére állt, ezt mindketten tudjátok. Magára igazából sosem szánt időt.

Ez megfutamodás volt, én pedig nem értettem, hogy Aiden miért nem mondja meg nekik egyszerűen az igazságot: hogy ez egyáltalán nem rólam szól. Én csak beálltam a terve mögé, abban a reményben, hogy felfrissülve tér vissza, készen arra, hogy együtt folytassuk tovább. Az „egyszer az életben szabadságra menni” gondolata azonban kezdett nekem is megtetszeni. Kezdett izgatni, hogy részt vehetek a művész, Nico Gallegos óráin.

– Csak meglep kissé, hogy nem találtatok valamit, amit mindketten élveztek – közölte Hannah. – Ti mindent párban csináltok. – Ez olyan állítás volt, amit nem tudtunk cáfolni.

Mielőtt akár elgondolkodhattam volna a válaszon, Aiden ismét átvette a szót.

– El tudod képzelni, hogy a nővéred egy hátizsákból él? Ami engem illet, én bepakolok egy zsákba, és bejárom azokat a helyeket, amikről sosem gondoltam, hogy egyszer felfedezem. Reményeim szerint először rövid ideig önkéntes munkát végzek majd, márpedig ahhoz sem jár luxuslakás. Nagy a világ. A változás lehetőséget jelent, és ilyen esély egyszer adódik az életben.

Feltűnt, hogy nem említette a repüléstől való félelmemet vagy azt a tényt, hogy soha nem tudnék hajóra szállni. Ez olyasmi, amit képtelen vagyok kontrollálni, és neki meg kellett tanulnia együtt élni vele. Mindig autós vakációkra mentünk, és mivel szeretett, Aiden elfogadta ezeket a korlátokat.

Owen bólintott.

– Hát, sok szerencsét mindkettőtöknek. Remélem, hasznotokra válik.

Tudtuk, hogy Owen meg fogja érteni, lévén a tettek és a kevés szó embere. Ám Hannah… nos, őt nem sikerült meggyőznünk.

– De… de… ez olyan fura. Házaspárok nem vesznek ki egy év szabadságot egymástól. – Felizgatta a dolog, sőt talán kissé meg is botránkoztatta.

Magamban felnyögtem, de szerencsére a szám csukva maradt, míg be nem ugrott a megfelelő válasz.

– Nem is veszünk. Állandó kapcsolatban maradunk. Az egésznek az a lényege, hogy anélkül osztozunk a másik tevékenységében, hogy fizikailag jelen lennénk. Egy félórás út a Csalagútban, és előttem már szabad is az út. De Aidennek mindig is az volt az álma, hogy távoli helyekre utazzon, és megérdemel egy életre szóló élményt. Én is látni fogom, mit csinál, értesülök arról, hogy mik történnek vele, de mindenki tudja… – Itt hirtelen elhallgattam, képtelen voltam megtalálni a megfelelő szavakat. – Akárhogy is, alig várom, hogy ecsetet vegyek a kezembe. – Nagyon igyekeztem, hogy meggyőzően hangozzék, amit mondok, de igazából saját magamat próbáltam biztatni.

– Engem pedig jobban formába fog hozni ez az egy év, mint egy hónap az edzőteremben – bólogatott Aiden. Mosolya és őszinte lelkesedése teljesen nyilvánvaló volt.

Hannah egyszerűen csak megvonta a vállát, szemlátomást nem sikerült meggyőznünk.

– Hát csak aztán folyamatosan tájékoztassatok bennünket mindenről. Ti vagytok Mr. és Mrs. Kiszámítható, szóval kész őrület, hogy mindenki itt fog aggódni értetek, míg ti ezt az eszement kalandot nyomjátok. Mint a család legfiatalabb tagja, azt hittem, ez az én szerepem, miattam kellene paráznia mindenkinek – tette hozzá kényszeredett mosollyal.

Aidennel mindketten elnevettük magunkat.

– Nem tűnünk el a szemetek elől. Mindenkit beavatunk mindenbe, bármit is csinálunk. De szerintem egy évig megleszel nélkülünk, van körülötted elég ember, aki ügyel rá, hogy ne térj le a helyes útról. Emellett a nővéred csupán egy telefonhívásnyira lesz tőled – mondta Aiden gúnyos komolysággal.

Másodpercekkel azelőtt, hogy szétkapcsolt a Skype, egy pillanatra rám tört a kiszolgáltatottság érzése. Talán attól féltem, hogy egyedül kell szembenéznem a világgal? Elhessentettem a gondolatot, mert nem tudtam, hová vezet, és gyorsan gyakorlatias üzemmódra váltottam.

– Sok szerencsét. És kérem, mindenki vigyázzon magára, amíg újra együtt nem leszünk. És az ég szerelmére, nézzetek rá néha apára és anyára, ne azzal töltsék a nap minden percét, hogy értünk aggódnak! – Ezt őszintén gondoltam. Egy pillanatra csend lett, mielőtt szétkapcsoltunk, így még hozzátettem: – Szeretünk, Owen. Vigyázz magadra.

Olykor a következő lépés ugyanolyan ijesztő, mint amilyen izgalmas, és senki sem gondolta – beleértve engem is –, hogy Aidennel ebbe az irányba megyünk. Az álmok csupán álmok, hacsak úgy nem dönt valaki, hogy valóra váltja őket. Csak abban reménykedtem, hogy a döntés, amit Aidennel együtt hoztunk, helyesnek bizonyul majd.

2018. JÚLIUS

Bois-Saint-Vernon, Provence

4

MEGÉRKEZÉS

A kényelmes, kétnapos utazás különös módon megnyugtató volt az igencsak érzelmesre sikerült búcsúzás után – ami a körülményeket tekintve érthető volt –, de manapság a távolság már semmit sem jelent. Szeretteink csupán egy telefonhívásnyira vannak tőlünk. Legalábbis ezt mondta valaki, miközben gondosan kerülte a tekintetemet.

Meg kell tanulnom megbékélni azzal, hogy ez a valóság, mert attól félek, hogy honvágyam lesz. Mi van, ha valami rossz dolog történik, és soha többé nem nézhetek bele abba a szempárba? Ezt nem lehet kibírni. Ez kínzás. És az egyetlen módja annak, hogy ezzel megbirkózzam, ha mosolyt erőltetek az arcomra: senki ne tudja, hogy épp összetörik a szívem.

Amikor útközben először felhívtam Hannah-t, sikerült bátor arcot vágnia, mert ott volt mellette a barátja, Liam. De úgy éreztem, hogy nem igazán akart velem beszélni, csak ímmel-ámmal válaszolgatott. Talán még mindig haragudott rám, vagy egyszerűen csak rossz napja volt.

Liam bizonyos szempontból Aiden fiatalkori énjére emlékeztet. Csak ő nem olyan lobbanékony, mint Aiden volt, mielőtt a felelősség ránehezedett volna a vállára.

Muszáj volt megállnom, hogy elgondolkodjam, Aiden mennyit változott a megismerkedésünk óta. A mámortól, hogy összeházasodunk, és együtt élünk, eljutottunk a rideg valóságig, hogy számlákat kell fizetni, és fel kell újítani a házat. Hiba volt a magunk elé tűzött célokra összpontosítani? Ez volt az, ami felőrölte Aident? Vagy az szívta ki az örömet az életünkből, hogy állandóan éreztük a sürgető nyomást, hogy ketyeg az óra: szülni kell, szülni kell?

A beszélgetésnek annyi előnye volt, hogy ha lett is volna bármilyen aggályom Liammel kapcsolatban, esetleg attól tartottam, hogy meggondolatlanul összetöri Hannah szívét, az gyorsan semmivé lett. Liam tudja, Hannah mennyire függ tőlem, és mindent megtesz, hogy kitöltse az űrt, ami megható. Természetesen nincs semmire garancia, de egyelőre úgy tűnik, elkötelezettek egymás iránt. Azt is gondolom, hogy a fiú kissé óvatos velem szemben, mert érzi, hogy bárkinek, aki a húgomat bántja, szembe kell néznie a haragommal.

Az az igazság, hogy nagyon nem akartam eljönni, de ha maradok, Aiden nélkül elviselhetetlen lett volna az élet. Szinte olyan, mintha elváltunk volna. Így hát muszáj volt nagylánynak lennem és beszélni a fejemmel. Vagy a szenvedést választom, és akkor lesz egy pokoli évem, vagy arra használom ezt az időt, hogy fejlődjek. Úgy döntöttem, új emberekkel fogok megismerkedni, és új dolgokat tanulok. Jobb emberként térek vissza, az életem gazdagabb lesz, és a személyes kis buborékomból kilépve szélesedik a látóköröm, és máshogy értékelem majd a világot.

Míg Aiden úgy érezte, hogy bizonyos szempontból korlátoz, én is visszafogtam őt a fóbiáimmal. Már annak a puszta gondolatára is elájulok, hogy repülőre szállok, bezárul az ajtó, és akár a legrövidebb időre fogságba esem. Egyszer egy kompút erejéig összeszedtem a bátorságomat, és szabályos pánikrohamot kaptam. Ugyanazt éreztem, vagyis hogy csapdába kerültem, és tehetetlen vagyok. Aiden elismerte, hogy ez mindkettőnk számára ijesztő élmény volt, és hogy még sosem látott engem ilyen állapotban. Sohasem vetette a szememre, hogy miattam korlátozottak az utazási lehetőségeink, és őszintén szólva nem vehetem rossz néven tőle, hogy most megragadja ezt a lehetőséget. Lehet, hogy a lottónyeremény nem is puszta szerencse volt, hanem a sors keze.

Szóval itt vagyok. A saját kis kalandom küszöbén. Amikor azonban beállok a Le Château de Vernon előtti tágas térre, és szembesülök azzal, hogy ez a hely aztán nagyon távol áll a kicsitől, a gyomrom idegesen összerándul. A Google Maps alapján nehéz volt elképzelni a méreteit, és a főépület körül álló pajták és melléképületek hangulatos kis csoportjára számítottam. Ez pedig inkább egy kisebbfajta falura hasonlít.