Sámánnő

Egri Zsanna

Kiadó: vikönyv© 2023

ISBN epub: 978-615-6586-23-0

ISBN pdf: 978-615-6586-22-3

A szöveget gondozta: Városi Emese

Minden jog fenntartva!

Kérlek, tiszteld meg e könyv íróját, és annak sok-sok ráfordított munkáját, hogy illegálisan nem adod tovább ezt az e-könyvet. Az e-könyv utánkövetésre alkalmas vízjelet tartalmazhat.

1. fejezet

A titkos napló

Emese vagyok, egy igazi tűzsámán barátnője és éppen a IX. században loholok nyomomban egy halom martalóccal. Hogy honnan tudok a tűzsámánról és egyáltalán miképpen kerültem ide? Mindent egy titkos naplóval kezdődött.

Akkor még a világ legjobb helye a fenyőerdőben volt egy nagy fa tetején. Akkor kezdődött az ilyen magaslesek iránti szenvedélyem. Bárcsak ennyi maradt volna!

Lehettünk olyan tizenhárom-tizennégy évesek Fiametta és én, akkor még a fiúkról, szerelemről, és némi a szexről szólt minden gondolatunk. Ellenben semmilyen tapasztalatunk nem volt.

Amikor Fiametta hangosan olvasta a napló sorait, majdnem leestem a fáról. Annyira hihetetlen volt, amit abban a kis füzetben leírt Kati néni, de ő mégiscsak Fiametta anyukája volt, így minden hitetlenkedésem ellenére végighallgattam.

Első részlet Kati néni naplójából

A szél jeges hócsomókat kerget az arcomba, miközben finom redőket von az út közepén fekvő tócsákba. A víz felületén apró tűzcsóvák gyúlnak.

– Lidércfények – súgom magam elé, de valamiért mégsem félek.

Óvatosan kerülgetem az egyre szaporodó kékes-vöröses lángokat. A nemrég még sötét utca fényárban úszik. Különös látvány, ahogy a latyakos foltok között megbújó víztócsák felületén pici fények ringatóznak.

A házakból emberek szivárognak ki a kapukba, de az utcára senki nem mer ki lépni. Nem is értem, mitől tartanak, olyan ártalmatlan, kedves lények ezek a lidércfények.

Minden igyekezetem ellenére egyikükre mégis rálépek. Rémülten ugrok oldalra, megkapaszkodom egy vaskerítés rozsdás oszlopában. Az apróság fénye megremeg a talpam érintésétől, de nem huny ki, inkább egyre erősebbé válik. A vörös láng karcsún emelkedik ki a sáros latyakból, egyre feljebb tör, csúcsa már magasabban van a fejem búbjánál is. Megbabonázva nézem, ahogy hajladozva körbetáncolja a testem, akár egy kecses hattyú. Finoman átölel, és én nem tiltakozom. Nem éget, csupán forrósággal teríti be a bőrömet. Testem ütemesen ringatózik, jólesik a tűz ölelése.

Talán egy évszázad, vagy egy másodperc, már nem tudom. A világ átrendeződött a fejemben.

A boldogság majdnem elveszi az eszem, amikor megdördül az ég. Másodpercek alatt magamhoz térek, ujjaim érzik a kerítés rozsdamarta egyenetlenségét, a körülölelő tűz melegségét.

Már tisztán látom a körülöttem álló embereket, akik némán figyelik a táncomat. Az ég újra megdörren, a távolban félelmetes villámok világítják meg a dombokat, és egy közeli falu tornyát.

Tűztáncosom megremeg, színe sötétebbre válik, és fokozatosan távolodik tőlem.

– Ne menj! – nyúlok utána, de egy szélroham tovasöpri.

Kezem még mindig a vasoszlopot szorítja, több hang nem jön ki a torkomból.

Az én szépséges tűzcsóvám végigrohan a hóval fedett mezőn, de jaj! Az út végén magasodik egy hatalmas kék színű fénytorony. Minden olyan gyorsan történik. Körbefonják egymást, villódzva tekeregnek. A lángok kettéválnak, majd egy-egy hatalmas tűzkerék formálódik az égen. Vad, szörnyűséges látvány a kék és vörös tűzkerék viaskodása. Torkom elszorul a félelemtől és a szemem előtt zajló látványtól.

Vöröslő tűzcsóvák repülnek szerteszéjjel, az én tűzpiros lángom egyre kisebb lesz, szinte már nem is látom. Belülről marcangol a kín, erőtlenül zuhanok a pocsolyába.

Az emberek csoportja szorosabbra fonódik körülöttem. Egyesek hangosan jajgatnak, mások valami felsőbb istenséghez imádkoznak. Egy asszony hajol fölém, mélyen barázdált arcát megvilágítja a testemből áradó hő. Megcsóválja a fejét, felém küld egy fogatlan nevetést, hasamra helyezi a kezét, és a fülembe súgja:

– Sámán születik.

***

– Jó kis mese! Anyukád mindig tudott történeteket kitalálni – vigyorogtam, de akkor még nem mertem Fiamettának elmondani, hogy egy lánggal dugni, az tuti nagyon fájhat.

Ő olyan szégyenlős volt, bár én sem voltam tapasztalt, de elég sokszor láttam a lovakat az istállóban vagy kint a mezőn. Nálunk a szexuális felvilágosítás sem a szülők feladata volt. A testvéreim elmondásából sok mindent megtudtam, hiszen a legfiatalabb bátyám is öt évvel volt idősebb nálam.

– Ez nem mese – nézett rám nagy boci-szemekkel Fiametta. – Én egy tűzsámán lánya vagyok.

Majdnem hanyatt dobtam magam, ha nem jut időben eszembe, hogy öt méter magasból alászállni… Nagyot tud pukkanni az ember az avarban. Ráadásul az én faterom nem sámán, csak egy fürge kezű tanyagazda, aki még nyakon is veri a gyermekét, ha az kitöri a kezét-lábát. Anyám tenyeréből is könnyen repült ki egy-egy pofon. Annyira hozzászoktak, hogy egy rakás rakoncátlan fiúgyermekük van, így engem sem kezeltek másként.

Miután a fa tetején összevissza kapkodtam, mint macska a légy után, megragadtam az egyik vaskosabb ágat, és csak azután tört ki rajtam a röhögés.

– Sámán? Nem inkább sárkány? – vihogtam az elképzelésen, hogy Fiametta egy hétfejű gyermeke.

– Nem! Ez egyáltalán nem vicces, az én apám igenis a tűz – fordult el sértődötten.

– Hahaha! Ez jó! – kacagtam tovább, mert eszembe jutott a bátyáim élménybeszámolói, amikor egy-egy kurvától hazatértek. A tüzes kurvákról szóló sztorik rendszeresen elhangzottak előttem. De ezt azért mégsem mesélhettem el a finom lelkű barátnőmnek, inkább visszakoztam.

Második részlet a naplóból

Senki nem hinne nekem, pedig itt a bizonyíték. A kiságyban alvó csecsemők az én gyerekeim. Az elmúlt hónapok alatt sem tudtam feldolgozni, hogy egy tűzcsóvától estem teherbe. A külváros utcáin rám, a megesett lányra mutogattak az emberek. Egyedül csak apám állt mellettem. Ő sosem faggatott az apa kilétéről. Az öregemmel csak ketten voltunk egymásnak, és most már négyen vagyunk.

Nem tudok betelni vörös hajú gyermekeimmel. Már a szülés sem volt megszokott. Dávid olyan tempóval érkezett, hogy a szülőorvos is csak kapkodta a levegőt, és amikor rögtön ott volt nyomában a bájos Fiametta, csak a fejét csóválta, majd felnevetett:

– A mindenségit! Ezek a csöppségek olyan gyorsak, mint a hurrikán, vagy akár a futótűz.

Nem is sejtette, hogy mennyire ráérzett.

A Fiametta lángocskát jelent – idézem fel magamban a születésük pillanatát. Gyöngéden simítom végig a kis fejüket, amikor hátam mögött meghallom a zümmögő, cicerélő hangot. Másodpercek alatt megpördülök.

A gyerekszoba falán hologramként egy férfialak lebeg. Ijedten kapaszkodok meg a kiságy szélébe. – Ő lenne az? – szorul el a torkom.

Vörös haj, a szabályos arc, a széles vállak, amilyet már tini lányként elképzeltem… Ismerem őt, álmomban már sokszor megjelent. Mindig vártam, hogy megmutatkozzon, és végre teljes alakjában láthassam, de most rettegek. Pillantásától jeges félelem járja át a testem. Az álombeli óceánkék szempár most zöldes lávafolyamra emlékeztet, ha van egyáltalán ilyen színű magma. Az általam vágyott kép összetört, a megálmodott lágy vonások most inkább kemények, erőszakosak, bár még emlékeztetnek az éjszakai látomásokra.

– Itt vagyok, elviszem a fiamat – rezeg a hang, mint egy ócska, ezeréves rádió. Libabőrös lesz a karom, de nem a boldogságtól, hanem a rémülettől.

– Ki vagy te? Miért akarod a gyermekem? – nyögöm ki keservesen.

– Nem emlékszel? – kacag fel érdes hangon, ami még rosszabb, mint az előző recsegős zörej. Válasz helyett csak ingatom a fejem, ezért folytatja. – Én vagyok a gyerek apja, a fiú az enyém, kell nekem!

Zizegve közelít a testemhez. Ijedten kapom fel a kék békás éjjeli lámpát.

Régebben mindig elmosolyodtam, amikor a kék színű békára néztem. Kinek jutott eszébe erre a színre festeni? Most mégis önkéntelenül ebben a kis apró tárgyban keresem a védelmet. Mint egy templomi keresztet, úgy emelem kettőnk közzé.

A holisztikus kép kék pillantása megtörik az azonos színű világító led lámpáson. Mindez csak pár másodpercre tartja vissza, és máris a kicsik ágya fölött lebeg.

– Ezek ketten vannak – lobban sárgás fény a tekintetében, amitől ereimben megfagy a vér.

A lény tétován körberöppen a kiságy fölött. Nincs időm gondolkodni, ösztönösen eldobom a lámpát, felkapom az asztalról a vizes poharat, és egyenesen a lebegő alak felé hajítom. Az üveg keresztülrepül a testén, a víz szétfröccsen, beterítve a hologram-férfi fejét. Hangos csörömpöléssel hullnak földre az üvegszilánkok. Akaratlanul vetődöm a kiságyra, hogy testemmel védjem gyermekeimet. Az utcára és a szobára hirtelen borul a sötétség, én pedig elfehéredett ujjakkal szorítom a farácsot. Apám hangja térít vissza a valóságba.

– Mi történt? – villantja körbe a szobán a zseblámpát.

A fénycsóva kísértetiesen fut végig a mennyezeten, a falakon, de engem mégis jóleső érzéssel tölt el. Már nincs itt az a vérfagyasztó látomás, akit gyermekeim apjának hittem.

***

– Azta! – tátottam a számat.

Mindig tudtam, hogy Fiametta anyukája híresen jó mesélő, de ilyet kitalálni nem semmi. Sok téli estén hallgattuk Kati néni meséit, amikor az iskolai szünetekben a szüleink megengedték, hogy Fiamettáéknál pizsama partizunk.

– Ezt ki kellene adni könyvben.

– Mondtam már, hogy ez nem mese! – ugrott meg Fiametta, de időben elkaptam.

Ha ő leesik a fáról, kettétörik, mint egy száraz gally. Nekem legalább volt némi hús a hátsómon, de barátnőm egy nádszálkisasszony.

– Ne pattogj, inkább folytasd! – parancsoltam rá, és ő nem vitázott velem.

Harmadik részlet

Régen nem hittem a mágia világában, de mióta megtörtént velem az, ami emberi ésszel felfoghatatlan, belemerültem az okkult tudományokba. Mindenáron meg akartam védeni a gyerekeimet. Kerestem a kiutat, de nem találtam. Mielőtt teljesen feladtam volna a kutatást, kaptam egy jelet. Nem is egyet, kettőt.

Aznap, amikor megjelent gyermekeim állítólagos tűz-apja, azután álmomban is felkeresett. Akkor kezdtem sejteni, hogy mégsem ő látogatott meg azon az éjszakán, hanem valaki más, aki felvette az alakját.

Ez az álombeli férfi elmondta, hogyan védhetem magam és gyermekeimet. Hinnem kellett neki, és most hetek óta nyugalmunk van. Elmondta: az ablakunkban éjszakánként nem aludhat ki a gyertyafény, csak az tartja vissza a gonoszt. Nappal kerülnöm kell a magányos helyeket.

A gondolattól, hogy sötétedés után nem mozdulhatunk ki és nappal is mindig emberek között kell lennem, a frász kerülget. Megrémiszt, hogy remeteként bezárva éljük az életünket, és az utcán sem lehetünk magunkban.

Amikor van egy kis időm, a könyveket bújom, azokban keresem menekülés útjait. A mágia, a rejtélyes világ félelemmel tölt el.

Anyám régi holmijai között találtam egy névjegyet: „Aranka. A tisztító tűz doktora – kitakarítja a gondjaidat” – meredek a fura üzenetre.

– Mi ez a baromság?

Abbahagyom a könyvek rámolását, inkább lemegyek az alvó gyerekeim mellé. Szerintem a világ legszebb csecsemői, és senki nem sejti, hogy tűzből születtek.

A tűz.

Sosem felejthettem el, hogy újra értük jöhet, és én nem tudhatom, milyen alakban, mikor jelenik meg. Hogyan védjem meg a családom?

– Jól van, tegyünk egy próbát, megkeresem azt a tűz-doktort – motyogom magam elé, és felkapom a telefonkagylót. Talán egy másodpercig csöng, és máris beleszól egy búgó női hang. Annyira távolról szól, hogy elsőre azt hiszem, hallucinálok.

– Halló!

– Jó napot! Én…én… – dadogom a készülékbe.

– Katalin? Már vártam a hívását.

– Mi?! – tartom el magamtól a telefonkagylót. Úgy nézek rá, mint egy tekergő kígyóra, és hajszál-híján eldobom. Megrázom magam. – Á! Ez csak egy sablonszöveg. Na, jó, de honnan tudja a nevem? Biztos beletrafált – teszem vissza a kézibeszélőt a fülemre, és abban a pillanatban újra hozzám beszél a hang.

– Jöjjön el hozzám és hozza az ikreket is.

Na, most már tényleg köpni-nyelni nem tudok. A nevemet még kitalálhatta, hiszen elég mindennapi, de hogy ikreim vannak…

– Jóó… jóó – hebegem a szavakat, és kezdem elhúzni a fülemtől a kézibeszélőt, amikor Aranka újra belekiabál.

– Ne tegye le! Mondom a címet.

A boszorkány

Lehet, hogy őrült vagyok, amiért rászántam magam, hogy találkozzak telepatikus jósnőnkkel, vagy nevezzük boszorkának, és most egy számomra ismeretlen külvárosban, egy idegen csengője felé tart a kezem.

Mindjárt összecsinálom magam az idegességtől, és csak az jár az agyamba, meg kell tennem. Nem veheti el tőlem a gyerekem egy tűz-apa, vagy akármilyen varázsló, mágus, vagy franc tudja, mi.

Határozottan nyomom a csengőt, bár igencsak reszket a kezem.

Istenem! Ha nem a babakocsit fognám, hátraugranék. Majdnem felsikoltok. Ez a nő gondolatolvasó! Alig vettem el az ujjam a csengőről, máris nyitva az ajtó. Még nem tudok megszólalni, csak bámulok az asszonyra. Van vagy hetvenéves, de lehet, hogy száz. Olyan igazi aszott kis mamóka. Fehér haja apró kis kontyba, vagy inkább csomóba fogva virít a feje tetején. Mélyen barázdált arcából alig látszik ki a szeme, inkább csak egy szürke csík. Ajka beesett, és hogy miért, azt csak akkor értem meg, amikor rám mosolyog. Hát, a mosolyt sem mondanám kedvesnek, inkább rémisztően hat rám a fogatlan fakó íny kivillanása.

Jó, ha most nem kapok frászt, akkor sok mindent kibírok. Valahol már láttam ezt az asszonyt – töröm az agyam, de csak emlékfoszlányok törnek fel.

A nő szó nélkül int, hogy lépjek be. A szobában félhomály fogad, és ahogy egy jóshoz illik, az asztalon kristálygömb díszeleg. Aranka széttárja tenyerét, úgy mutatja, hogy üljek le.

Magam mellé húzom a babakocsit, de a kicsiket elfordítom a jósnőtől, így az csak vöröslő buksijukat láthatja.

– Térjünk a lényegre, erre nincs szükség – tolja félre Aranka a kristálygömböt. – A dolgok meg vannak írva. A gyerek, a fiú kell neki.

– Kinek? És miért pont a fiam?

– Tudom, hogy azért kerestél meg, hogy segítsek eltűnni, mielőtt a fiadat elvehetnék tőled.

– Miért akarják elvenni? Ő még csak egy csecsemő – nyúlok le, és simítom végig a fiam fejét.

– Nekik a sámán kell, és a te gyermeked az, a fiad. Ha hétéves koráig meg tudod védeni, már nem vihetik el, de…

– Mi az, hogy de? Később mégis csak elrabolhatja az az alak? – szakad ki belőlem a kétségbeesés. Aranka csak rázza a fejét és akkor ugrik be, hogy ő volt ott, amikor teherbe estem, tőle hallottam először, hogy „sámán születik”.

Aranka hallgat majd sóhajt egy nagyot. Olyat mond, amitől a gyomrom azonnal erősebben rándul össze.

– A fiadnak meg kell harcolnia az életéért. Ha meg akarod védeni, hétéves koráig el kell rejtened. Egyetlen esélyetek van. Fák, nagy magas fák. Csak ők védhetnek meg, semmi más.

– Fák? – tátom el a számat.

De mielőtt újabb kérdést tennék fel, Aranka hirtelen felugrik, felrángat a karomnál fogva, bikaerővel lök az ajtó felé. Kérdezni sincs időm a hirtelen erőszakos bánásmódról, máris a hátamnál fogva kidob a házból. Még szerencse, hogy a babakocsi az ajtó irányába volt fordítva, így gyerekestől, mindenestől két másodperc alatt az ajtón kívül találom magam. Nincs időm búcsúzni, illetve elküldeni melegebb éghajlatra, amiért se szó se beszéd, kirúgott. Ráadásul majdnem a lábamra csukja az ajtót. Csak a fejemet fordítom hátra, de az éppen elég, hogy meglássam a kukucskáló ablakból kiáramló kék fényt. Ez már sok!

Ömlik rólam a víz, remeg a lábam, és már nem gondolkodom. Rohanok a buszmegálló felé, eszeveszett tempóban tolva magam előtt a babakocsit, amitől szétrebbennek a járókelők. Szemem előtt összefut az út, lüktet az agyam, szívem és testem érzi a veszélyt. Lihegve torpanok meg a buszváróban, ahol a várakozó tömeg körbe vesz. A közelben felhangzik egy sziréna, most már biztosan tudom, nagy baj van.

Negyedik részlet

Hátamra tapad a hálóruhám, izzadtan törlöm meg a homlokom. Még nem merem kinyitni az ablakot, kint sötét az ég, és félek, hogy a felélénkülő szél elfújja a gyertyát.

Még az este megtudtam a helyi hírekből, hogy Aranka házában tűz ütött ki. Én tudom, hogy az nem egy konyhai baleset volt. Aranka a felismerhetetlenségig összeégett, és már nincs, aki elárulja, hogyan védhetnének meg fák a tűztől és hologramos támadóktól. Egész éjjel törtem a fejem és csak az erdő jutott eszembe. Ott vannak magas fák, de nem értem... Végül elnyomott az álom. Jobb is, mert ha száz évig törtem volna a fejem, akkor sem jöttem volna rá a megfejtésre. De ott volt nekem az álombeli férfi. Nos, ő elárulta.

– Ha körbe vesznek a fák, eltakarnak. Költözz olyan erdőbe, amelyben vörösek a fák törzsei, de senkinek ne mondd el, hogy hova! Én tudni fogom, és vigyázok a gyermekeinkre.

Még kérdezni akartam tőle, de gyorsan eltűnt, én meg gondolkodhattam tovább. Miképpen fog vigyázni ránk egy képzeletbeli alak? Hogyan? Miféle vörös törzsű fákra célzott?

Mégsem költözhetek a gyerekeimmel az erdőbe… Vagy mégis? Lassan ráeszmélek a megoldásra. Apámat rá kell vennem, költözzünk ki egy világ végi tanyára. Úgyis mindig arról álmodott, hogy gazdálkodni fog. Igaz, nekem nem ez volt az álmom, de a gyerekeimért bármire képes vagyok.

Mégis hol vannak vörös törzsű fák? Talán a fenyőre gondolt, azoknak tényleg olyan barnás-vöröses színűek.

Tíz év múlva

Lágy szellő fut végig a tájon, átsurran a sűrű fák törzse között, és ahol a lombok közt utat talál felfele, finoman megborzolja a fák koronáit.

Egészen költői hangulatban vagyok, mióta ideköltöztünk. Az első év volt a legnehezebb, mert akkor veszítettük el apámat, és bár itt maradtam két picivel, de nagyon jól elboldogultam. Városi lány létemre megtanultam a földet túrni, persze nem szó szerint, vannak erre gépek, munkások, nem én fogom a kapanyelet. A mezőgazdasági vállalkozásom mellett éppen elég időm maradt, hogy vigyázzak a gyerekeimre. Nem volt szükség az álmaimban fel-felbukkanó apjukra. Egyre ritkábban jelentkezett, lassan ki is szállt az életünkből.

Bár ez a tanya elzárt, de nem mindentől. A sors csodája, hogy körülöttünk olyan birtokok vannak, ahol kisgyerekes családok is élnek, nemcsak megfáradt öregek.

Teljesen körbe vesz bennünket az ősöreg erdő, tökéletes a biztonságunk. Ide csak a kacskaringós ösvényen lehet eljutni, és a gyerekeim az erdő minden zugát ismerik. Dávid és Fiametta minden napját a barátaival tölthette, és nekem nem kellett aggódnom. A fák megvédik a gyerekeimet, iskolába sosem kell egyedül menniük, és hittem, hogy elfelejtette őket a tűz-apjuk és az a másik is.

Egyetlen hely van, ahova sosem engedem az ikreket, az erdőszéli pajta. A régi gazda ott tárolta a takarmányt, szalmabálákat, és az bizony már többször tüzet fogott. A környékbeliek azt mondják, micsoda szerencse, hogy a tűzoltók mindig időben ideértek, és csak apró tüzek voltak. Én viszont aggódom, hogy ez nem véletlen. Lehet, hogy mégsem felejtettek el bennünket?

Bár a sors keze mégiscsak közbeszólt, mert az egyik tűzoltó végül itt maradt velem. Egymásba szerettünk, és össze is házasodtunk. Én pedig arra gondolok, hogy ő fog bennünket megvédeni, nem holmi álomkép. Vele biztonságban érzem magam és a gyerekeimet. Az ikrek is betöltötték a hetedik évüket, és nem felejtettem el a fogatlan boszorkány jóslatát. Hétéves kora után nem vihetik el a fiamat, és már eljött a tízedik születésnapjuk is. Ezért most határtalan a boldogságom, és azért is, mert új élet van a szívem alatt…

***

– Ennyi – csukta be a naplót Fiametta.

– Tényleg nincs meg a folytatás? – rángattam kezéből a naplót, de valóban nem volt benne több.

Később is gondoltam rá, hogy jó lett volna, ha Kati néni befejezi azt a sztorit, de már egy ideje nekünk sem mesél. Felnőttünk, és csak a szép történetek maradtak meg az emlékezetünkben.

Azért az a tűzzel szexelés…

2. fejezet

Fiametta

Óvatosan végighúzom az ujjam a papír szélén, ettől előbb egy vékony füstcsík jelenik meg, majd egyre szélesebb vonalban izzik fel a papír széle, és a tűz lángra lobban odabent. Becsukom a kandalló ajtaját, tenyeremet a melegedő üvegajtóra helyezem. Tudom, hogy órák múlva is ugyanezt a langyosságot fogom érezni, nem éget meg. Ezt a képességemet még egészen kicsi koromban felfedeztem, amikor anyám jajgatva kapta el a kezemet a kályha oldalától. Akkor nem fogtam fel, miért ijedt meg úgy. Idő kellett hozzá, hogy megértsem vonzódásomat a tűzhöz. Míg a többi gyerek a világhálón kalandozott, vagy a telefonja csüngött a fülén, én a lángokat bámultam. Senki nem tudta, hogy az apámmal beszélgetek.

Egy jeges téli napon fogantam ikerbátyámmal együtt, amikor anyámat egy tűzcsóva, az apám, elbűvölte, és emberi lény számára felfoghatatlanul teherbe ejtette. Hogy miért kellett elvarázsolni, és hogyan tévedt az apám erre a földre, annak külön története van.

Dáviddal együtt sokat faggattuk apánkat, aki alig beszélt az életéről. Annyit azért elárult, hogy ő sámán, mégpedig tűzsámán, de a világában csupán egyetlen emberé a hatalom. Ez a férfi Kerecsen, az ikertestvére. Az öregem erőssége a tűzvarázslat, de nagybátyámnak ennél sokkal több a tudása, az ereje legyőzhetetlen.

Kerecsen uralma az utódnemzésre is kiterjed. Mondjuk, én ezt nem egészen értem, de az öregem sosem tért ki a részletekre, csupán ezzel indokolta a földre térését, és anyám varázslatba ejtését. Utódot akart. Egy erős, egészséges tűzfiút, aki szintén sámánná válhat, és legyőzheti Kerecsent.

A történet egyetlen szépsége, hogy hiba csúszott a varázslatba. A tűz kettévált, a bátyám mellett megfogantam én is, ráadásul embernek születtünk.

Mi maradt meg az apánkból? A tűzvörös hajszínünk, hajlékony testünk. A tűz-tudás mindkettőnkben ott rejtőzött, de ösztönösen titkoltuk.

Anyánk mindig óvott bennünket a lángoktól. Gyerekkori meséinkbe beleszőtte a rossz, csúnya, tüzes ember képét, amivel akaratlanul arra ösztönzött bennünket, hogy még neki se szóljunk a tudásunkról. Mikor felnőtt lettem, anyám mégis elárulta fogantatásunk történetét, amelyet én már kilestem a naplójából, és apánk is mesélt egy keveset, de erről nem szóltam anyámnak. Végighallgattam az ő sztoriját is, közben rájöttem, miért nem volt teljes a varázslat. Anyám első látásra beleszeretett apámba, amint meglátta. Félnie, vagy irtóznia kellett volna, mint minden más földi lénynek. De az én anyám egyből belezúgott a fénylő vöröslő lángokba.

Barát

Ahol most élek, egy különleges világ vesz körbe. Titkok, amelyeket rajtam kívül senki nem sejthet. A rejtélyes és félelmetes múlt rám tette a bélyegét, a magamba zárt tudás majdnem magányossá tett. Lelkem titkait nem tárhattam fel más előtt, még a mellettem élő családomnak sem.

Számomra mindig természetes volt, hogy láng formájában látom az apámat. Azt is tudom, hogy varázserővel rendelkezik, igaz nem akkorával, mint a bátyja. Ahogy nekem sem jutott annyi képesség, mint a testvéremnek.

Anya mindenkinek azt mesélte, hogy az apánk elhagyott bennünket, és ezt elhitték az emberek. Nekünk is így mondta, és nem is sejtette, hogy mi mindenről tudunk. Tűz-apánk hamar ránk talált, és mi titokban beszéltünk vele egészen kisgyerekkorunktól kezdve. A kályha vastag samott falán keresztül is hallottuk hangját, az üvegajtón keresztül láthattuk lobogó fényét.

Nálunk mindig zsibongott a ház, ritkán voltunk egyedül. Rokon- és szomszédgyerekek vendégeskedtek nálunk, de nekem mégis csak egyetlen barátom volt, ő is csak úgy ötödikes korunktól.

Emese a szomszédos tanyában látta meg a világot, mégpedig hat fiútestvére után. A suliban rendszeresen viccelődtek vele, de ő csak nevetett rajta, és ha kellett, még meg is verekedett a gúnyolódókkal. A hat fiútestvér mellett igencsak keménykezűvé vált, és engem is megtanított néhány fogásra. Nem tudom más barátnők mit csináltak szabadidejükben, de mi néha verekedtünk, utána meg szétröhögtük magunkat. Persze, legtöbbször csak a sulis srácokat dumáltuk ki, vagy filmeket néztünk. Egyikünk sem szerette a nyálas, romantikus filmet, inkább a pörgős fantasy, vagy történelmi film kötött le bennünket. Szóval sosem voltunk átlagos lányok.

Egyszer elolvastam neki anyám naplóját, és ő azt hitte, hogy a mamám mesekönyvet ír. Hiába akartam meggyőzni az igazságról, Emese makacsul ragaszkodott ahhoz, hogy a történetünk hihetetlen, és csak a fantázia hozta létre.

Hamar beláttam, mégiscsak jobb, ha a valódi származásom az én titkom marad.

A tragédia

Türelmetlenül simítom végig a kandalló üvegajtaját, várom, hogy a sok pislákoló fény között feltűnjön apám szépséges vörös fénye. Imádom, amikor visszatükröződik a szemem kékjében, olyankor elhiszem, csak mellette lehetnék boldog.

Néha mesélt a másik világról, ahova földi halandó nem léphet be, ahogy én sem. Érzem a szavai mögött megbújó titkokat, de a vágy tombol bennem, hogy lássam apám otthonát. Újra meg akarom találni azt, akit elvesztettem, a kettészakított testem másik felét, az ikertestvéremet. A lelkem mélyén mégis ott vannak a kétségek, kérdések, amire nincsenek válaszok.

– Vajon visszatérhetnék onnan, vagy örökre fogva tartana engem is, mint a bátyámat? Vagy talán csak az én hiú reményem, hogy él a testvérem? – kérdezem magamtól, de a választ nem tudhatom.

Anyám szerint Dávid már a mennyben játszik a tűzzel, és jobb, ha oda nem követem. Amikor ezt megemlítettem apámnak, haragos vörösre váltott a fénye, és nem értettem tisztán a szavait. Ott van vele a másik világban, de valami nincs rendben vele? Mi történt? Ha él, akkor miért nem láthatom?

Földi énem tudja, hogy a bátyám meghalt. Nagyon is jól emlékszem arra a napra.

Alig tízévesek voltunk, amikor egy késő délután kiszöktünk az erdőszéli pajtába. Dávid mindig is vakmerő volt, bár elhallgattuk mágikus tudásunkat, ő titokban mégis sokszor használta. Anyánk sosem jött rá, hogy a sok-sok tűznek mi, illetve Dávid volt az oka. Bátyám tűzereje sokkal erősebb volt az enyémnél. Apám szerint nekem nem lehet mágikus erőm, sámánnak születni kell. Dávid már a világra jövetelekor az volt. Apám tagadta, hogy én is az lennék. Szigorúan megtiltotta, hogy használjam a tűzerőmet, sőt meg is esketett, hogy soha senkinek nem mondom el. Amikor megkérdeztem, én miért nem tehetem azt, amit Dávid, mindig mérges lett rám. Színe majdnem feketére váltott, és olyankor újra meg újra az eskümre emlékeztetett.

– A lány, aki tüzet fakaszt, örök kárhozatra ítéltetik! Meg kell harcolnia az életéért, tűzben kell égnie! Fiametta, te nem lehetsz az! – dörrent rám, és ez úgy hangzott, mint egy bibliai idézet.

Én pedig mindig vitába akartam szállni vele, hiszen nem félek a tűztől, nem fog rajtam. Végül ráhagytam, és igazából nem is szerettem az állandó gyújtogatást, amivel a bátyám játszott.

Apám nagyon büszke volt Dávid tudományára. Ő könnyedén lángra lobbantott bármit, míg én mindig óvatosabb voltam. Azon a napon is hiába könyörögtem a testvéremnek, hogy fogadjuk meg anyánk szavát, ne menjünk a pajtába, ne játszunk újra a tűzzel. Ő csak rohant, és azzal sem foglalkozott, hogy a nyomába loholok, és egyfolytában könyörgök. És ami ezután következett…

Az ég egyre sötétebbé vált, hatalmas fekete felhő telepedett a mezőre. Én rémülten húzódtam a fedett pajtába, és torkomszakadtából üvöltöttem.

– Dávid! Gyere be! Baj lesz – csuklott el a hangom, és zokogni kezdtem.

– Mi van, te kis beszari! Nézd meg, én mire vagyok képes! Te nem tudsz ilyet.

Testvérem mit sem törődött a viharral, a tomboló széllel, nevetve kiszaladt a mezőre. Akkor láttam meg az igazi erejét. Karjait széttárta, ujjaiból minden irányba terjedt a fény, ezüsttel vonva be a zöldellő mezőt. Percekig szikrázott az ujja, és mint milliónyi tűzijáték úgy pattogtak szerteszét a parányi parazsak.

Rajtunk kívül senki nem volt ott, egyedül én élhettem át mindezt, és az azt követő katasztrófát.

Az ég fenyegetően sötétedett el, a tájra éjszakai sötétség borult, és már csak testvérem ujjaiból áramlott a fény. Elszorult torokkal néztem a közeledő kéklő fényözönt, testemet jeges félelem járta át. Kiáltani akartam, szaladni a bátyámhoz, elrángatni a hátborzongató jelenségtől. Az égen hirtelen lobbant be a kék tűzgyűrű, és a lángok egyetlen körben beterítették a mezőt. Testvérem ott állt a fénykör közepén, fölötte a rémisztő tűzgömb, ami körözött egy darabig, majd egyenesen a bátyámra zuhant.

Dávid széttárt karral zuhant a földre, átfutott rajta a fény, de ő újra fel akart állni. Testéről visszapattant az óriás, és újra lecsapott. Bátyám becsapódott a földbe. Még láttam, ahogy próbálja lerázni magáról a lángokat. Küzdött az életéért, majd vörösen felizzott az egész teste.

A pajta padlójára zuhantam, és abban a pillanatban elvesztettem az eszméletem. Nem tudom mennyi ideig feküdtem úgy, csak anyám jajgatására, és a távoli mentő visítására eszméltem.

– Ne nézz oda! – sikította anyám, és megpróbálta elfordítani a fejem.

Elkésett. Láttam a testvérem holttestét.

Napok kellettek, hogy újra beszélni tudjak. Tízéves lelkem darabokra tört, senkit nem akartam látni, apámat sem. Hetek teltek el, mire újra a kályha elé ültem.

Ujjaim nehezen lobbantották lángra a fahasábokat, apám is csak szürkén pislogó, el-ellobbanó tűzként jelent meg. Ahogy lángteste reszketett, úgy a hangja is.

– Dávidot megtalálta Kerecsen, elvette az erejét – súgta felém.

– Láttam – folyt végig a könny az arcomon. – Miért tette ezt vele? Miért ölte meg?

– Ő az egyetlen örökösöm, akinek továbbadhatom a tudásomat – rezegte lángapám.

– Egyetlen? – kaptam fel a fejem. – Én nem vagyok a gyermeked?

– Dehogynem – hajolt közelebb az üvegajtóhoz, mintha meg akarna simogatni. – De te nem lehetsz sámán, neked élned kell. Ne sírj, a testvéred velem van. Dávidnak már nincs mágikus ereje, de él.

– Nem sámán? Nincs ereje, él – motyogtam összefüggéstelenül. – Látni akarom Dávidot! – zokogtam a kandalló üvegajtajába.

– Nem lehet – lobbant mérgesen, és egészen a kandalló sarkába húzódott.

Most haragszik rám? Néztem, ahogy egyre kisebb lett, és hallgatott. Talán csak néhány perc telt el, amikor újra fellángolt, színe a rózsaszíntől a ciklámenig változott.

– Tudom, mit kell tennünk!

Izgatottan nyomtam az arcom a kandalló üvegajtajához, hogy még közelebb kerüljek hozzá.

Egészen közel jött hozzám, éreztem a tűzcsókját. A szívem olyan hangosan dobogott, hogy apám is hallhatta az edzett üvegen keresztül. Abban a meghitt pillanatban megígérte, ha elérem fogantatásom huszadik, földi létem tizenkilencedik évét, utat nyit nekem a szülőföldjére. Ő maga visz el oda. Láthatom a testvéremet, de csak akkor, ha megesküszöm, hogy senkinek nem árulom el a tűz-tudásomat. Veszélyben is csak a legenyhébbet, a legkisebb lángot használom. Bármit megígértem volna! Ez volt kilenc éve, és ma eljött a nap.

Az út kezdete

Apám szavai gyorsak, pattogóak, ellentmondást nem tűrőek.

– Délután menj le a pajtához, érted fogok menni, és elhozlak magammal. Ne kérdezz semmit!

– A pajtához? De... – tiltakozni próbálok, ám már nincs kinek.

Amilyen gyorsan fellobbant a tűz, ugyanolyan gyorsan kihunyt. Már csak egy rakás izzó parázs világítja meg az arcom, de az is egy szempillantás alatt elhamvad, mielőtt bárkinek feltűnne, hogy a nyár elején füstöl a kéményünk.

Kétségbeesetten fogom a fejem. Félek! Testemben érzem a rettegés apró szilánkjait. Fájdalmas emlékek törnek fel bennem, égetik a lelkem. Miért pont a pajtába kell mennem? Évek óta kerülöm azt a helyet, ahol gyerekkorom titkos játékai voltak.

Dáviddal ott volt a búvóhelyünk, rejtett barlangunk, közös titkaink tárhelye, amit még az anyánk sem tudhatott. A testvérem halála után mindennap lejártam a csűrbe, új játékokat találtam ki magamnak. Szalmából fontam egy babát, elneveztem Dávidnak. Ám egyszer, amikor kézbe akartam venni, sötéten felizzott. Sosem féltem a tűztől, de akkor ijedten kaptam el a kezem. Nem tudtam, mit cselekszem, csak rohantam vissza a házba, egyenesen anyám karjába.

– Dávid kigyulladt – sikítottam zokogva.

– Jaj, kincsem! – rogyott térdre anyám, és szorosan magához szorított.

Képtelen volt szavakat találni, hogy megnyugtasson. Arra gondolhatott, testvérem emléke jött elő, de én nem mondhattam el, mi történt a pajta öreg falai között.

– Tűz van! – rohant be mostohaapám, és egyetlen mozdulattal letépte a falról a tűzoltó készüléket.

Anyám teste megfeszült, de egy pillanatra sem engedett el, én toltam el magamtól. Görcsösen ugrott fel, védőn takarta el előlem az ablakot, de én az oldalához bújva figyeltem a gomolygó füstöt.

Még abból a távolságból is hallottuk, hogy a pajta teteje hangos robajjal beomlik. Később mesélte mostohaapám, hogy ő csak bénultan állt, nem volt mit tennie. A tűz addigra elhamvadt, már csak némi szürke füst gomolygott, a tető egyszerűen leszakadt, csak az üres megpörkölődött oszlopok maradtak. A később kivonuló tűzoltók, mostohaapám kollégái mai napig nem értik, mi történhetett, miért aludt el olyan gyorsan a tűz, és mitől omlott le a tető. Értetlenül álltak a jelenség előtt, amit csak én értettem.

A csűr titka csupán nekem tárult fel.

A szívem megsúgta, hogy Dávid visszatért hozzám, és azon a napon újra megölték, elvették a maradék emberi lelkét. Itt, ezen a földön már nem él a testvérem, talán tényleg csak abban a másik világban.

Az elkövetkező években alig találtam a helyem, csupán saját magam árnyéka voltam. Monoton egyhangúságban telt volna az életem, ha nem lett volna mellettem Emese, aki, ha nem is pótolta a testvérem, de némi lendületet, mókát hozott az életembe. Pedig annyira különböztünk, nemcsak belsőleg, külsőleg is.

Az én hajlékony, karcsú testem, és áttetsző rózsaszínes bőrömet még a nap sem fogta. Nyaranta is jobb, illetve inkább rosszabb esetben vörösre égtem, ami a hajam színe mellett elég mókás látványt nyújthatott. Állandóan naptejjel kentem magam, és kerültem a napfényt. Igazából ez jó ideig nem volt gond, hiszen gyakorlatilag az erdőben éltünk. Az iskola is fák között bújt meg. A gimi már több problémát hozott, de azt is túléltem. Csak azért nem számítottam különcnek, magányosnak, mert ott volt Emese, akibe annyi energia szorult.

Teljesen mégsem sikerült olyan életvidámnak lennem, mint Emesének. Lelkem mélyén mindig tudtam, más vagyok, mint a többi ember. A tűz lánya, akinek megégett az egyik fele, az ikertestvére.

A leégett pajta mindig emlékeztet Dávid halálára, és most oda kell mennem. Elbátortalanodtam, mi lesz, ha rám is az vár, mint testvéremre? Félek.

Még mindig tenyerembe hajtom a fejem, amikor ismeretlen erő szállja meg a testem. Talán mégis szembeszállhatok testvérem gyilkosával. Összeszedem magam, már határozottabban indulok a konyhába.

A családom addigra körbeülte a széles étkezőasztalt. Gyöngéd érzelmek szállnak meg, ahogy végignézek féltestvéreimen. Öcséim, mintha egy hete nem ettek volna, két pofára tolják be a tojásrántottát, és csak egy laza ’csá fér ki a szájukon. Anyám szeme huncutul villan rám.

– Jó reggelt, szívem! Gyere reggelizni, talán hagytak valamit ezek a gézengúzok – emeli fel a fedőt.

Elnevetem magam, hiszen pontosan tudom, az én részem ott van. Ugyanakkor elkomolyodok, most hogyan mondjam meg, hogy éjszaka el fogok innen menni?

– Mindent előkészítettem – folytatja anyám.

– Mit készítettél elő? – nézek rá értetlenül.

– Hát, nem emlékszel? Ma utazunk.

– Ó, tényleg!

Megkönnyebbültem. Hogy mehetett ki a fejemből?

Majdnem egy hónapig távol lesznek, így talán mégsem kell elmondanom a titkot. Mire visszatérnek, én is itt leszek. Vagy mégsem? – rándul ismét görcsbe a gyomrom.

Megijedek a gondolattól, hogy az imádott anyámnak fájdalmat okozok. Nem volt neki elég kín elveszteni a bátyámat? Nem akarom megbántani! Odaugrok mellé, és szorosan átölelem, mintha sosem akarnám elengedni.

– Nem kell aggódnod semmi miatt – simogat anyám bátorítóan, mintha belelátna a gondolataimba.

– Ne is! Mindent lerendeztem – vigyorog mostohaapám. – A kis házban ott vannak Józsi bácsiék.

Ó, persze, Kissék, a mindenesek! Pár éve anyámék befogadták a hajléktalan párt. Na, ők tényleg rendben tartják a tanyát.

Eddig eszembe sem jutott, hogy ha elmegyek, mi lesz az állatokkal. Most örülök igazán az öregeknek, ők nem fognak zavarni a tervem megvalósításában.

– Böbe néni még főz is neked, csak szólnod kell – int anyám a kert felé.

– Mi lenne, ha én is elutaznék? – nézek rá kérdőn, de mostohaapám válaszol.

– Ezt miért kérdezed? Felnőtt nő vagy, menj csak!

Ez az! Vigyorodok el, csak anyám néz rám kicsit furán. Látom a homlokráncából, hogy aggódik. Kicsit a múltba réved a tekintete. Egészen halkan, majdnem súgva mondja ki:

– Hova akarsz menni, kislányom?

Ránézek, és ismét a lelkiismeret-furdalás gyötör. A köztünk levő vérségi kötelék, a közös titkunk… Talán megérezte, mire készülök?

– Ó, csak Anitáék hegyi házába, már régen meghívott – hazudom szenvtelen arccal.

Anita csoporttársam, és mindenáron barátkozni vágyik velem. Már többször hívott bulizni, és ezt anyámnak is meséltem.

– Az a lány, akihez nem is akartál menni? – húzta össze a szemöldökét szülőanyám, de én csak mosolygok.

– Meggondoltam magam, kell a társaság. Emese dolgozik, napközben úgyis unatkoznék egyedül. Amúgy nem kell izgulni, ha nem hívlak, mert fent a hegyekben lehet nem lesz térerő.

– Gondolom, a határon túlról mi sem sokat fogunk telefonálgatni – kacsint rám mostohaapám, majd egy cuppanós puszit nyom az anyám arcára, és katonás léptekkel kisiet az udvarra.

A mamám egy darabig követi a tekintetével, majd hozzám lép, és a fülembe súgja:

– Vigyázz a tűzzel!

***

Összehúzom magamon pulóverem, a csuklyát is a fejemre húzom.

A szél fekete labdacsként kergeti előttem az elégett szalmát, mint vészjósló előjelet. Hosszasan állok a leégett pajta előtt, a lábam remeg, a szívem majd kiugrik a helyéből. Hatalmasat sóhajtok, egyetlen egy nagy lendületet veszek, és máris a kormos fapadlón állok.

Megzördül az elfeketedett szalmabála, a szél végigszáguld a leégett pajta nyitott oldalfalai között, miközben a távolban rekedten felüvölt egy kutya. Rémülten rázkódok össze. Egy hang kiabál belülről: – Fuss, menekülj!

Egy lángcsóva tör elő a lábam alól, és ahogy nő, én úgy hátrálok. Félek tőle, mégis magához vonz. Mintha egy kéz nyúlna felém, óvatosan emelem a karom, és néhány bizonytalan lépést teszek felé. Reszketek. Nem hallom apám hangját, és mintha ez a tűz más volna. A vöröses fénybe be-belobban néhány zöldeskék árnyalat.

Nyilvánvaló, hogy másnak látom, hiszen nem választ el bennünket a kandalló üvegajtaja, sem a régi vaskályha samott fala.

Rettegve nyújtom a kezem, érzem, ahogy a láng közepén valaki gyengéden megszorítja, és máris húz magával.