Table of Contents

Palócok földjén

Bevezető

Palócföld – palócok földje

A palóc szó jelentése

Kik a palócok?

Nézetek, vélemények az eredetkérdésről

Az embertan véleménye

Kinek van igaza?

A kettős honfoglalás és a palócok?

A kunokról

Egy kis összegzés

A palócok jellemzése

Hol élnek a palócok?

A palóc migráció

Ipar, migráció, népmozgások

A palóc nyelv, a palóc tájszólás

A palóc élet szervezeti keretei

Had, nagycsalád, család

A palóc falu

S hogy milyen a palóc ház?

A palóc „hármas”: születés, házasság, temetés

Születés

Házasság, lakodalom

Ismerkedés

Lánykérés

„Viszik a menyasszony ágyát”354

Az esküvő

Kikérik a menyasszonyt

„Lakodalom van a mi utcánkban”

Egyéb ceremóniák

A harmadik szükség

Halál, temetés

A palócok anyagi kultúrája

Mindennapi élet a palócok földjén

Növénytermesztés

Gabona

Kukorica

Krumpli

Kender

Cukorrépa

A szőlő és a bor

Állattartás

Juhászok és kanászok

Lovak, ökrök, tehenek

Ételek, étkezés a palócok földjén

A kenyér

Levesek

Az a csodálatos krumpli

Kásák, pépek

Ünnepek étkei

Étkezési szokások

Összegzés

Szellemi kultúra a palócok földjén

Palóc mesék

A népdal

Betyárok

Táncol a palóc

Hiedelmek, babonák

Válogatás az év szokásaiból

Kiskarácsony, nagykarácsony

Itt a farsang …

Száraz szerdától a feltámadásig

Nagyböjt

Nagyhét

Krisztus feltámadt

S még néhány szokás …

Öltözködés, népviselet

Szegénység, szegényügy

Három vélemény

Kitekintés

Tudomány és szépirodalom

A magyar szegénygondozásról röviden

Szegénység a palócok földjén

Vélemények, esetek

Mi a helyzet a 21. század elején?

A jövő körvonalai

Utószó helyett…

Felhasznált irodalom

Internetes források, irodalom

MELLÉKLET

Palóc falvak Jerney János szerint

Palóc falvak Pintér Sándor szerint

KÉPEK

Tartalomjegyzék

Palócok földjén

Majoros István

2021

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Bevezető

Régóta foglalkoztat a gondolat, hogy írjak egy könyvet a szülőföldemről, Nógrád megyéről. Úgy véltem, hogy történészi s egykori újságírói tapasztalataim segítségével ezt viszonylag könnyen meg tudom valósítani. Az eredeti elképzelésem az volt, hogy a szegénység kérdését helyezem a középpontba, mivel a megye mindig a szegényebbek közé tartozott. S ma is az, sőt, talán a legszegényebb.

A Napi.hu internetes portál a portfolio.hu-ra hivatkozva 2018. szeptember végén jelentette meg azt a hírt, hogy a jóléti mutató, az egy főre jutó GDP, Budapesten 4,7-szer olyan magas, mint Nógrád megyében. Virág Barnabás, a Magyar Nemzeti Bank ügyvezető igazgatója egy közgazdász vándorgyűlésen beszélt az ország nagyfokú regionális fejlettségi különbségeiről.1 Egy 2016-os adat szerint az egy főre jutó GDP az uniós átlaghoz képest Budapesten 136% volt, míg Nógrád megyében csak 29%. Még Szabolcs-Szatmár-Bereg megye a maga 38%-val is megelőzte Nógrádot. Virág még hozzátette, hogy az egy főre jutó beruházási teljesítmény az ország fejlettebb régióiban (Győr-Moson-Sopron) volt erősebb 2013 és 2016 között. Azt azonban megjegyezte, hogy az uniós forrásokat, s a jegybank Növekedési Hitelprogramját a kevésbé fejlett megyékben használták fel, hogy mérsékeljék a fejlettségi különbségeket. A portfolio.hu azonban erről nem közöl számokat, s azt sem tudjuk meg, hogy ebből a pénzből Nógrád megye mennyit kapott.

S még egy sokkoló hír szeptember végéről: „Nógrád megyében jelentősen az országos átlag felett van a halálozás, a férfiaknál 12, a nőknél 9 százalékos az eltérés, emellett a várható élettartam mindkét nem esetében alacsonyabb a magyarországi átlagnál - derül ki a megye egészségi helyzetéről készült beszámolóból” – olvashatjuk a Blikk.hu szeptember 20-ai számában.2 Kitér a jelentés arra is, hogy a 15 és 64 év közötti nők esetében a légcső-, a hörgő- és a tüdőrák halálozási adatai 17%-kal rosszabbak az országos átlagnál. A férfiak körében a prosztata daganata okozta halálozási arány pedig 20%-kal rosszabb a megyében. S mindehhez jön az orvoshiány: 134 háziorvosi körzetből 18 betöltetlen. S ez az utóbbi az igazi kihívás Skuczi Nándor, a Nógrád megyei közgyűlés elnöke szerint, mert az infrastruktúra nagyjából rendelkezésre áll. Az előbb idézett adatok további ösztönzést adtak, hogy megírjam ezt a könyvemet.

S bár jeleztem, hogy Nógrád megyéről szeretnék írni, könyvem címében mégsem Nógrád szerepel, hanem a palócok földje. S azért ez szerepel, mert a palócok földje jóval tágabb, jóval nagyobb, mint Nógrád megye. Én persze nem tudom olyan határozottan állítani, hogy palóc vagyok, ahogy ezt Pintér Sándor teszi A palócokról című könyvében.3 Annak ellenére sem tudom ezt tenni, hogy az Ipoly völgyében, Honton születtem, mert szülőfalumat nem mindenki tartja palócnak. Ez a kérdés sokkal bonyolultabb, mint az elején gondoltam, de erre a későbbiekben még kitérek. A címben a palóc kap hangsúlyt, mert Mikszáth Kálmán még a 19. század végén divatba hozta ezt a szót, s azért, is ez a cím, mert Palócország fővárosában, Balassagyarmaton érettségiztem, édesanyám pedig dejtári, ahol a nők rendkívül színes ruházata a palóc öltözködés egyik változata.

Említettem, a szegénység kérdésére akartam a hangsúlyt helyezni az előbbiek, s amiatt is, hogy Szabó Zoltán^4 a múlt század harmincas éveinek végén megjelent könyvének már a címében – Cifra nyomorúság – is érzékelteti, hogy a szegénység a Cserhát, a Mátra és a Bükk térségében a mindennapok meghatározója: „szegénységben gazdag táj veszi körül … Palócország fővárosát” Balassagyarmatot, olvasható könyvében.5 A szegény, a szegénység szavak gyakran fordulnak elő munkájában, mert szerinte ez az állapot hozzátartozik az észak-magyarországi régióhoz, éppúgy, mint a szépség. A szegény élet gyűjtőhelye ez a táj – írja.6

Úgy tűnik a harmincas évek óta nem sokat változott a helyzet, pedig azóta néhány politikai fordulat, rendszerváltás lejátszódott Magyarországon. Szabó Zoltán maga is kereste a szegénység okait, s ezt teszem majd én is, hiszem nyolcvan évvel ezelőtt jelent meg a könyve, de ma sem lehet írni a palócok földjéről a szegény, a szegénység szavak nélkül.

Szabó Zoltánnál azonban a szegény mellett a gazdag jelző is megtalálható, mert az általa bemutatott táj nemcsak szegénységben gazdag, hanem színekben, mesékben és más értékekben is. A „nógrádi úrnép” –ről, e „jórészt középbirtokos dzsentri” –ről pedig megjegyzi, hogy „valamikor nem volt érték nélkül való”, mivel a kastélyaikban „még ma is sok helyütt gazdag könyvtárak pihennek régi polcokon, tanúsítván, hogy az egykori urak nemcsak erdei vadak húsával és gravámennel^7 éltek, hanem kultúrával is.” Nagy Iván^8 nevét említi ezzel kapcsolatban, aki tízezer kötetes könyvtárat adományozott a Nógrádvármegyei Múzeumnak.9 Úgy tűnik, Szabó Zoltán adata nem pontos. R. Várkonyi Ágnes ugyanis több mint ötezer kötetes könyvtárat említ, rengeteg kézirattal.10 Kovács Anna tanulmánya alapján azonban mégis Szabó Zoltánnak lehet igaza, hiszen Kovács azt írja, hogy mintegy 10.000 kötete van a Nagy Iván-féle könyvtárnak. Ebből a gyűjteményből azonban csak 887 kötet maradt meg.11 Hausel Sándor hozzáteszi, hogy Szontagh Pál,12 Nagy Iván horpácsi szomszédjának a könyvtára, valamint a Ghiczy-féle könyvtár 3.536 kötettel is a gyűjteménybe került.13 Nagy Iván nem csupán a könyvtárát ajándékozta a múzeumnak, hanem egész vagyonát.14 „…a Haza iránt beoltott eszményi szeretet ösztönöz és indít arra, hogy összes csekély fekvő vagyonunkat aprólékos megosztás helyett a közügynek oltárára szenteljük” – írja Nagy Iván a végrendeletében.15

A palócok földje irodalmi vonatkozásokban, kapcsolatokban is gazdag. Csáky Károly több írást, könyvet szentelt ennek bemutatására a történelmi Hont és Nógrád vármegyéből.16 Szabó Károly könyvéből viszont azt ismerjük meg, hogy Balassagyarmat milyen szerepet játszott az irodalomban.17 A néprajzi anyag pedig óriási. Bakó Ferenc szerkesztésében négy vaskos kötet jelent meg a palóc tájról, a palócok földjéről, a Felföldről.18 Joggal állapítja meg Kósa László, hogy „a palóc kérdés a magyar néprajzi kutatások egyik fontos katalizátora volt, maradt és reméljük marad is”.19 A vállalkozás nagyságát mutatja, hogy a négy kötet 2.760 oldalt tartalmaz, s 33 szerző 37 tanulmánya található benne. Maga a kutatás több mint tíz évig tartott, a kutatók által összeállított kérdőívet 500 településen töltötték ki, az egri Dobó István Vármúzeumban 700 kitöltött kérdőív és 700 kézirat található 60 ezer lapnyi terjedelemben. A kutatás Nógrád, Heves, Gömör és Borsod megyékre terjedt ki, jóllehet a palócok élettere ennél jóval nagyobb. A török uralom megszűnése után egyes csoportjaik a Duna-Tisza közére, a Bácskába és a Bánátba is eljutottak. Ezért „a palóc a legnagyobb területre kiterjedt néprajzi egységünk.” –írja Balassa Iván.20 Kósa László azonban Szeder Fábiánnal, a palócok első jelentős kutatójával kapcsolatban megjegyzi, hogy olyan etnikumot választott kutatási témaként – a már említett palócokat –, akiknek a területét ma sem lehet pontosan körülhatárolni.21 A néprajzosok közül nem lehet kihagyni Manga János^22 nevét, akinek 1978-ban jelent meg a Palócföld című kismonográfiája, melyben összefoglalja a néprajzkutatások addigi eredményeit.

A palócok földje tehát egyszerre szegény és gazdag, egyszerű és bonyolult. Ezt az ellentmondásos kettősséget igyekszem bemutatni, megfejteni, feloldani. S közben utazom múltban, jelenben, s a jövőt is érintem, legalábbis ez a tervem. És közben tisztáznom kell fogalmakat, pl. azt, hogy ki a palóc, mit jelent ez a szó, hol éltek és élnek a palócok. Élnek-e még, vagy csak a márkanévvé vált nevük él tovább. S ha még vannak palócok, hogyan élnek? S hogyan élnek a többiek Nógrád megyében. Helyes-e a Palócország, a Palócföld elnevezés, vagy ezek helyett más szavakat kellene használni? S írás közben nyilvánvalóan újabb megoldást igénylő kérdések is felmerülhetnek.

E könyv megírására történészként vállalkozom. Ráadásul diplomáciatörténettel, 19-20. századi nemzetközi kapcsolatokkal foglalkozom. Így nem vagyok néprajzos, irodalmár, szociológus, közgazdász vagy demográfus. Ez, úgy vélem, mégsem lehet visszatartó erő. A történetírásban a francia Annales-iskola a két világháború között már megkísérelte megvalósítani a totális történetírást, a pozitivizmus pedig egy totális tudományt akart létrehozni a 19. században. A palócok földjén járva valami hasonlóra kell vállalkoznom, felhasználva a különböző tudományágak eddigi eredményeit és saját kutatásaimat, tapasztalataimat.

A vállalkozásom tehát sokkal nehezebb és összetettebb, mint ahogy azt eredetileg gondoltam. A palócföldi utazás térben és időben igazi szellemi kihívásnak, szellemi kalandnak ígérkezik.

Fonyód, 2018. október havának ötödik napján

1 Ötször olyan nagy a jólét Budapesten, mint Nógrádban, Portfolio, 2018. szeptember 23. https://www.portfolio.hu/unios-forrasok/gazdasagfejlesztes/otszor-olyan-nagy-a-jolet-budapesten-mint-nogradban.5.298704.html

2 Drámai a helyzet Nógrádban, Blikk.hu 2018. szeptember 20. http://www.blikk.hu/aktualis/belfold/nograd-megye-halalozasi-arany-nincs-orvos-betegsegek-adatok/nny5z0h

3 PINTÉR Sándor: A palócokról. Népismertető tanulmány, Aigner Lajos, Budapest, 1880. 6.

4 SZABÓ Zoltán (1912-1984), író, falukutató. Egyetemi tanulmányait a Műegyetemen kezdte (gépészmérnök hallgató), majd a Pázmány Péter Tudományegyetemen nyelveket tanult (francia, angol, latin), és jogot hallgatott. Költőként indult, de falukutató lett. A tardi helyzet és a Cifra nyomorúság című könyvek tették híressé. Fellépett a nemzetiszocialista és a nyilas befolyás ellen. Kiadta a népi írók könyveit. Tagja volt a Nemzeti Parasztpártnak, az Írószövetség főtitkára. 1949-ben Londonba emigrált. Dolgozott a Szabad Európa Rádiónak, a BBC-nek. 1979-ben Franciaországban, egy breton kisvárosban telepedett le.

5 SZABÓ Zoltán: Cifra nyomorúság. A Cserhát, Mátra, Bükk földje és népe, Cserépfalvi, Budapest, 1938. 218.

6 SZABÓ Zoltán: 14.

7 A rendi alkotmányon elkövetett sérelem. A 16. századtól 1848-ig használt kifejezés.

8 NAGY Iván Balassagyarmaton született 1824-ben, Horpácson halt meg 1898-ban. Köznemesi család sarja. Történész, családkutató, heraldikus. Jogi végzettségű (Losonc és Pozsony). Részt vett a szabadságharcban, s Guyon Richárd nevezi ki főhadnaggyá. Ezután bujdosás, amnesztia. 1855-től a pesti Egyetemi Könyvtár munkatársa. 1858, a Magyar Tudományos Akadémia levelező tagja, 1874-ben rendes taggá választják. 1870-től szerkeszti az Országgyűlés Képviselőházi Naplóját. 1878-ban Horpácsra költözik s a falu bírája lesz. Idejét elsősorban a tudományos munkára fordítja. Több tudományos társaság tagja. Szervezőmunkája eredményeként alakul meg a Nógrádvármegyei Múzeum Társulat 1891-ben, s még ebben az évben a múzeum is, amely ma a Palóc Múzeum nevet viseli.

9 SZABÓ Zoltán: 222.

10 R. VÁRKONYI Ágnes: Nagy Iván, történetíró, a polgári átalakulás korában, IN: TYEKVICSKA Árpád (szerk.): Nagy Iván emlékezete, Balassagyarmat, 2000. 10.

11 KOVÁCS Anna: Nagy Iván könyvtára mint egy nemzedék műveltségének tüköre, Nógrád megyei Múzeumok évkönyve, VI. évfolyam, 26/1980. Nógrád megyei Múzeumok Igazgatósága, 1980. 119.

12 SZONTAGH Pál (1820-1904), politikus, a Nógrád vármegyei ellenzik egyik vezére a reformkorban. Államtitkár Esterházy Pál első magyar külügyminiszter mellett 1848-ban. A szabadságharc után két év börtön Olmützben. Tisza Kálmán barátja, a képviselőház alelnöke, a főrendiház tagja. 1850-től horpácsi birtokán él.

13 HAUSEL Sándor: Nagy Iván horpácsi évei (1878–1898), IN: TYEKVICSKA Árpád (szerk.): Nagy Iván emlékezete, Balassagyarmat, 2000. 149.

14 A múzeum gyűjteményének mintegy 80%-a (benne Nagy Iván hagyatékával) az első világháború alatt elpusztult. A múzeum épületét laktanyának és kórháznak használták. A második világháború szintén jelentős pusztítást okozott a gyűjteményben. 1949-1950-ben központosították a könyvanyagot, amely az Országos Széchenyi Könyvtárba került, jóllehet Nagy Iván az adományait a balassagyarmati múzeum javára tette. Az 1970-es évek elején aztán Nógrád megye új múzeumai között osztották szét a balassagyarmati gyűjteményt szakágak szerint. A régészeti és a történeti anyag egy része Szécsénybe került (Kubinyi Ferenc Múzeum), a természettudományi a Pásztói Múzeumba, a történeti anyag másik része, a numizmatikai, az irodalmi és a művészettörténeti gyűjteménnyel együtt pedig Salgótarjánba (Nógrádi Sándor Történeti Múzeum – ma Nógrádi Történeti Múzeum). A Palóc Múzeumban a néprajzi, a paraszti kultúrát képviselő anyag maradt. Limbacher Gábor ezért joggal veti fel, hogy Nagy Iván hagyatéka akaratának megfelelően kerüljön vissza az általa alapított múzeumba. 1930. szeptember 15-én döntöttek arról, hogy az intézmény Nagy Iván nevét veszi fel (Nógrádvármegyei Nagy Iván Múzeum), 1950-ben államosították, s ekkor kapta a Palóc Múzeum nevet. LIMBACHER Gábor: Nagy Iván hazaszeretete, IN: TYEKVICSKA Árpád (szerk.): Nagy Iván emlékezete, Balassagyarmat, 2000. 67. http://palocmuzeum.hu/a-muzeumrol/a-muzeumrol/; Palóc Múzeum – Wikipédia.

15 Idézi LIMBACHER (2000), IN: TYEKVICSKA (szerk.): 66.

16 CSÁKY Károly: Irodalmi kapcsolatok I. (Klasszikusok nyomában), Lilium Aurum, Dunaszerdahely, 2004. CSÁKY Károly: Szülőföldi vallomások, Madách, 1989.

17 DR. SZABÓ Károly: Balassagyarmat az irodalomban, Balassagyarmat, 1972.

18 BAKÓ Ferenc (szerk.): Palócok I. Kutatástörténet, föld és nép, Eger 1989. 444p. BAKÓ Ferenc (szerk.): Palócok II. Újkori történelem és népi társadalom, Eger, 1989. 504p. BAKÓ Ferenc (szerk.): Palócok III. Termelés és a javak felhasználása, Eger, 1989. 890p. BAKÓ Ferenc (szerk.): Palócok IV. Rítus és folklór, Eger, 1989. 892p.

19 KÓSA László: Bevezető előadás, IN: KAPROS Márta – LENGYEL Ágnes – LIMBACHER Gábor, (szerk.): Palócok a múltban és a jelenben. Milleneumzáró tudományos konferencia és kulturális napok a Magyar Tudomány Napja alkalmából, Palócmúzeum, Balassagyarmat, 2001. november 9-10, Nógrád Megyei Múzeumok Évkönyve, Balassagyarmat – Salgótarján, 2002. 257. – KAPROS-LENGYEL-LIMBACHER, (szerk.). Voigt Vilmos jegyzi meg, hogy a palócok kutatása már a reformkorban megkezdődött, s hozzáteszi: „A magyar néprajz, a magyar népköltészeti kutatás nem fogalmazódott meg, nem fejlődött volna ki olyan módon, ahogyan ez megtörtént, ha nem lett volna „palóckutatás” már ettől kezdve,” VOIGT Vilmos (2002): Egy új palóckutatás az új évezredben, IN: KAPROS – LENGYEL – LIMBACHER (szerk.): 299.

20 BALASSA Iván: A palóc monográfia bemutatása elé, IN: PETERCSÁK Tivadar – SZABÓ J. József (szerk.): Konferencia a Palócok I–IV. kötetek megjelenése alkalmából. Budapest, Néprajzi Múzeum, 1991. május 9. Agria XXIX–XXX. Az egri Dobó István Vármúzeum évkönyve, Eger, 1994. 5–6. Későbbiekben: PETERCSÁK–SZABÓ (szerk.). Lásd még: BAKÓ Ferenc (1994.): Szerkesztői tájékoztató, IN: PETERCSÁK –SZABÓ (szerk.): 19.

21 KÓSA László: A magyar néprajz tudománytörténete, Osiris, Budapest, 2001. 22.

22 Manga János (1906–1977), néprajzkutató, a palócság tudósa. Pereszlényben született. Ipolyságon érettségizett, Pozsonyban tanítói oklevelet szerzett, Kolozsvárott pedig bölcsészdoktori diplomát. A két háború között szlovákiai magyar falvakban tanított. Az Ipoly, a Garam, a Zobor vidékén és Mátyusföldön kutatott, s főleg a pásztorművészet, a népi hangszerek, az ünnepek és a házassági szokások jeles ismerője, de a néprajz szinte valamennyi területén úttörő munkát végzett. 1935, a pozsonyi rádió első magyar szerkesztője; 1941, a budapesti Néprajzi Múzeum munkatársa; 1945-ben Magyarországra költözött. 1949–1959, a balassagyarmati Palóc Múzeum igazgatója; 1960–1963, a budapesti Néprajzi Múzeum főigazgató helyettese, ezután az MTA Néprajzi Kutató Csoportjának főmunkatársa, osztályvezetője.

Palócföld – palócok földje

Ha valaki Nógrád megyéről ír, a palócokat nem lehet figyelmen kívül hagyni. Nem, mert a megyét a palócokkal azonosították,23 napjainkban pedig ez az egykor gúnyként használt elnevezés a reneszánszát éli. Limbacher Gábor a gazdasági élet, a kultúra és a sport területéről több tucat elnevezést sorol fel, jelezve, hogy a palóc szó márkanévvé vált.24 Ízelítőként néhány elnevezés: Palóc Házi Sörfőzde (Balassagyarmat); Palóc Áruház (Szécsény); Palócrutin Autósiskola; Palóc Nagyker Kft.; Palóctáj Szövetkezet; Palócgazda Mezőgazdasági Kft.; Palóc Múzeum; Palócföld Szerkesztőség; Palócokért Keresztény, Kulturális Alapítvány; Palóc mesemondó verseny; Palóc Nyár; Palóc Tábor; Szent Anna-i Palóc Búcsú; Palóc Kézilabda SE; Nemzetközi Palóc Triatlon; stb. Limbacher egy mondatot idéz egy tv műsorvezető életrajzából: „…a Palóc Athénben, azaz Balassagyarmaton” születtem. De említhetem a Palóc Pompei elnevezést az Ipolytarnóc – Salgótarján túraútvonallal kapcsolatban. S van Palóc Grand Canyon név is (a Szécsény fölötti Paris patak völgye), és a Szent-Anna-i Palóc Búcsúban Palócország Szépeit is megválasztják. A szerző különlegességként említi, hogy a Palóc Szépe versenyen a résztvevők fehérneműben és estélyi ruhában mutatják meg magukat, s nem hagyományos palóc viseletben. A nemzetközi műköröm díszítő versenyen pedig a magyarországi résztvevő rimóci népviseletben mutatta be matyómintás műkörmeit. A fenti nevek zömmel Nógrád megyéből valók, s a szerző Borsodból vagy Hevesből nem ismer ilyen elnevezéseket, de hozzáteszi, hogy Jász-Nagykun és Pest megyében néhány hasonló név azért előfordul.

A palócokkal kapcsolatos szemlélet az 1950-es évektől kezdődően átalakult. Kósa László írja, hogy „…a palóc név időközben megszabadult elmarasztaló jelentésárnyalatától, sőt „márka” lett”.25 S úgy, tűnik, a Nógrádban élő emberek többsége ma már felvállalja a palóc nevet, akár palóc, akár nem. Joggal állapítja meg Petercsák Tivadar, hogy „a palóc néprajzi csoport hírneve, társadalmi megítélése átalakult”. S ez szerinte „a palóc öntudat megkésett kialakulása”.26 Ezt a 2018 augusztusában Honton, szülőfalumban készített interjúim^27 is alátámasztják. Balla Györgyi, a Kutyorikonyha Kft tulajdonosa, vezetője egyértelműen kijelentette, hogy ő palóc, és szerinte a falu is az. Igaz, amikor megmondtam neki, hogy a palóc elnevezést együgyű értelemben használták a múltban, meglepődött, de palóc voltát változatlanul felvállalta. Gál Gyula tanárember még büszke is arra, hogy palóc. Az elnevezéssel kapcsolatos ellentmondásos helyzetet az interjúk is tükrözték. Pál Gábor, Hont egykori polgármestere^28 határozottan kijelentette, hogy ő nem palóc, és a falu sem az. Interjúalanyaim többsége azonban felvállalta palócságát.

A 19. század elejétől megnőtt az érdeklődés a magyar tájak, népcsoportok iránt, s a tudományt, a történelmet s a még meg sem született néprajzot elsősorban a palócok érdekelték. „1825-35 között valóságos «palóc-lázon» esett át a pesti szellemi élet” – írja Kósa László.29 Az érdeklődést a nemzeti romantika ösztönözte, s úgy gondolták, ha megismerik a palócokat, megismerik azt is, hogy a régi magyarok hogyan éltek, milyen állapotok voltak a honfoglalás korában.30

A palócokat híressé és elfogadottá Mikszáth Kálmán tette a Jó palócok című 1881-ben megjelent novelláskötetével, amelyben „az anekdotahős, ostoba parasztokkal szemben rokonszenves alakokkal ismertette meg a közvéleményt”.31 A pozitív hatás azonban először csak az értelmiség körében figyelhető meg, pontosabban folytatódott a palócok iránti érdeklődés, amely Szeder Fábián^32 1819-ben megjelent A Palóczok című tanulmányának a következménye volt. Kósa ennek alátámasztására Bajza József 1829-ben Toldy Ferenchez írt leveléből idéz: „Vörösmarty múlt héten ment Bugáttal Heves, Borsod és Gömör megyébe. A palóczok nagyon interessálják”. Hogy a társadalom többi részében, s főleg a palócoknál ez a pozitív hatás még nem volt kimutatható, Kósa két példája is tanúsítja. A 19. század végén kiadott vármegyei monográfiák Nógráddal foglalkozó szerzője minden településre kérdőívet küldött ki, hogy a település palócnak vallja-e magát. Csak egyetlen jegyző vállalta el, hogy faluja palóc. Malonyai Dezső, A Magyar nép művészete című több kötetes vállalkozás szerkesztője szintén próbálkozott közvélemény-kutatással. Az eredmény: sorra érkeztek vissza a palóc mivoltot tagadó nyilatkozatok.33 Miért e tartózkodás, tagadás?

23 A Palócföld lényegesen tágabb, mint Nógrád megye, ezért használom a könyv címében és később a könyv fejezeteiben a palócok földje elnevezést. Erről később írok (Hol élnek a palócok?).

24 LIMBACHER Gábor (2002): A palóc régió kutatási programja a jelenben. IN: KAPROS – LENGYEL – LIMBACHER (szerk.): 314–319.

25 KÓSA László: A palócok néprajzi kutatása a kezdetektől az 1960-as évekig. IN: BAKÓ Ferenc: Palócok I. Heves Megyei Múzeumok Igazgatósága, Eger, 1989. 23.

26 PETERCSÁK Tivadar (2002): A palóckutatás célkitűzései, megvalósulása és eredményei, IN: KAPROS-LENGYEL-LIMBACHER (szerk.): 297.

27 Interjúalanyaim: Gál Magdolna, Hont polgármestere, Pál Gábor volt polgármester, Balla Györgyi, a Kutyori-Konyha Kft. ügyvezető igazgatója, Gál Gyula, tanár, Szedlák Sándor, gimnáziumi osztálytársam, Balassagyarmat önkormányzatának képviselője, Hidvéginé Imre Krisztina a könyvtár és a művelődésiház vezetője, György Sándorné (Tóth Mária), nyugdíjas, Sztupák István, nyugdíjas, Dombóvári László, barátom és egykori osztálytársam. Köszönöm, hogy segítették munkámat. Külön köszönet Gálné Czibulya Zsuzsanna tanárnőnek, aki megszervezte a honti interjúkat, s akitől sok segítséget, információt és könyveket is kaptam jelen munkám megírásához.

28 1989 – 1993, polgármester, s utána három ciklusban alpolgármester.

29 KÓSA László – FILEP Antal: A magyar nép táji-történeti tagolódása, Akadémiai Kiadó, Budapest, 1978. 11.

30 KÓSA-FILEP: 10.

31 KÓSA László (1989): A palócok néprajzi kutatása a kezdetektől az 1960-as évekig. IN: BAKÓ (szerk.): I. 10.

32 SZEDER Fábián, Csáb, 1784 – Komáronfüss, 1859. Bencés pap. A magyar néprajz úttörője, nyelvjáráskutató. Tanult az esztergomi gimnáziumban, ahol a költészetre Révai Miklós, nyelvész, író oktatta, s arra biztatta, hogy őrizze meg palóc magyarságát, mert az anyanyelvnek sok kincse van elrejtve benne. Bölcsészetet Pozsonyban hallgatott, teológiát Győrött és Pannonhalmán. 1804-ben lépett be a bencés rendbe, s 1808-ban szentelték pappá. Tanított Pannonhalmán, Esztergomban, Győrött, Sopronban s Dömölkön. 1831, a Magyar Tudományos Akadémia levelező tagja; 1837-ben lemondott tagságáról. Pannonhalmán levéltáros, majd könyvtáros. 1841-től a rend komáromfüssi birtokát irányította. Szeder Fábián volt az első, aki a magyar táji csoportokról, a palócokról írt. Példája ösztönző volt a további kutatásokra. Hollók Imre a gömöri barkókkal, Plánder Ferenc Göcsejjel foglalkozott. Kőváry László pedig Szederre hivatkozva írta 1842-ben, hogy foglalkozni kell a székely nyelvi sajátosságokkal is. VASVÁRI Zoltán: Szeder Fábián és a palóc magyarság esmérete, Palócföld, 1999/3. 108.

33 VASVÁRI: 10.

A palóc szó jelentése

Szeder Fábián a már említett tanulmányában írja: „Ismertetni, nem pedig kinevettetni akartam ezen becses jószívű földünket; és a józan Olvasónak eszébe se juthat csúfot űzni valakiből azért, hogy másutt lett a világra, és honnyi szokásait, akár millyenek legyenek azok, követi;”34 Ha Szeder jelzi, hogy nem akar sem csúfot űzni a palócokból, sem kinevettetni őket, akkor ez azt is jelenti, hogy ezek megtörténtek velük.

Pintér Sándor^35 az 1880-ban megjelent A palócokról című munka szerzője bevallja, hogy neki többet kell tudnia a palócokról, „mert szép apám, s dédanyámnak is hamisítatlan palócvér lüktetett ereikben, és így önmagamat is tőről sarjadt palócnak ismerem”. E vallomás után hozzáteszi: „illő, hogy szégyenletemben kis körmömig elpiruljak, mert tudod-e mit tesz magyarul e szó „palóc”? Sem többet sem kevesebbet, mint „együgyü”.36 A palóc szónak erre a jelentésére, pontosabban, hogy ilyen értelemben használták a szót, már Horvát István történész is utalt a 19. század húszas éveiben, miszerint a „Te Palócz!” annyit jelent, hogy együgyű.37 Pauler Gyula is hangsúlyozza az 1877-ben megjelent tanulmányában (A magyarok megtelepedéséről) a palóc szó lenéző, gúnynév jelentését.38

A fentiekhez hasonló elmarasztaló jelentéstartalommal a palóc nem volt egyedül. A csángót^39 és a matyót^40 is említeni lehet ezzel kapcsolatban, és a Göcsej,41 a göcseji is megbélyegző volt a 19. században. Ez a zalai táj azért kapcsolódik témánkhoz, mert az itt élő nép egy eredetmonda szerint palócnak tartja magát, mivel Göcsej országában, tehát a palócok földjén élt a „nagy palóc herceg”, akit egyszer Attila király hatalmas seregével meglátogatott. A monda arról is szól, hogy Attila népe, azaz Árpád magyarjai szlávokkal és avarokkal, tehát palócokkal találkoztak.42

Egykori történelemtanárom, Szabó Károly jegyzi meg, hogy „Göcsejben nem lehet utolérni a tájnyelvet. Mindenütt a szomszéd faluba utasítják az embert. „Itt még nem, de ott már »göcsejiesen« beszélnek”. Tanárként hasonló tapasztalatai voltak Nógrád megye középiskoláiban. Ha rákérdezett valamilyen palóc nyelvjárási jelenségre, azt a választ kapta diákjaitól, hogy náluk ezt nem mondják, de a szomszéd faluban már hallották.43

A palóchoz hasonló megbélyegző elnevezés Európa más területein is előfordul. A németalföldi szabadságharc idején (1568-1609) Charles de Berlaymont gróf 1566-ban a helytartóhoz, Pármai Margithoz kérvénnyel forduló nemeseket koldusoknak (les gueux) nevezte az egyszerű ruházatuk miatt. A felkelők aztán büszkén felvállalták, viselték ezt a nevet. Franciaországban ugyancsak lekicsinylően használják a belga elnevezést, s erről személyes tapasztalatom is van. Egyik párizsi kutatói ösztöndíjam alkalmával láttam, hogy egy autós az ellenkező oldalról hajt be az egyirányú utcába, amely a boulevard Saint-Michelbe torkollik. A vele szemben szabályosan közlekedő autós megállt, kiszállt a kocsijából és odament a szabálytalan autó vezetőjéhez, majd megkérdezte: Mondja uram, maga belga? Ami ezúttal azt jelentette, hogy ostoba, hülye. A konfliktus azonban franciásan, azaz udvariasan oldódott meg.

A palóc szót nemcsak együgyű értelemben használták. A szakemberek abban megegyeznek, hogy az elnevezés szláv eredetű, s a magyar nyelvbe több néptől kerülhetett be, így az oroszoktól, a lengyelektől és a csehektől a 10-12. században. Jerney János szerint az orosz évkönyvekben polovc alakban 1061-ben jelenik meg először. Az orosz forrásokban azonban polovici, plavec, plavci, polovci, polovec formában egyaránt előfordul a kunok megnevezéseként. Hogy milyen kapcsolat, összefüggés van a kunok és a palócok között, nos, erre még visszatérek. Mindjárt hozzá kell tennem, hogy a magyar források soha nem nevezték a kunokat poloveceknek. A palóc elnevezést a téma kutatói általában az oroszból származtatják, s összetett szónak tekintik, melynek első tagja a polle, mezőt jelent, s az ehhez járuló tze vagy kszi ragnak köszönhetően a szót mezei vagy térföldi lakosnak lehet fordítani, de csak abban az esetben, ha a polovici szót tájnyelvi jellegűnek tekintjük. A legtöbb szlavista, így Kniezsa István és Melich János nyelvészek is a szláv eredetű palóc szót a plavci, polovci származékának tartják, s ez fakót, fakósárgát, szőkét jelent. Ez az értelmezés azonban nyilván nem lehet embertani vonatkozású, mivel a kunok nem voltak szőkék. A fakó, szőke jelentés ezért lovakra, sátrakra, ruházatra, és még sok másra is vonatkozhat. Úgy tűnik, a szőke szín kérdése mégsem egyszerű, ahogy más sem palóc ügyben, mert Kovács Szilvia egy orosz régészre hivatkozva írja, hogy a kunok szőkék voltak.44

A jelentésmagyarázatok sora azonban ezzel nem ér véget. Kovács Béla szerint a palóc a lengyel polovac igéből is származhat, amelynek a jelentése, vadászni, s ez a szepesi, sárosi lengyelektől eredhet. Többen, így Jerney is a rabló jelentés mellett állnak ki. Van azonban olyan vélemény is, amely szerint a név finnugor, s keveréket jelent.45

Belitzky János véleménye szerint a palóc szó szamojéd eredetű, ami aztán tájszóvá vált. Szerinte a szónak van egy „zagyva, zavaros, hebegő-habogó” jelentése, és van egy hadrendi is, amely szerint a palócok a palotaispán fegyveres hadnépe voltak. Bartha László viszont nem fogadja el a szamojéd eredetet, mert szerinte szamojéd eredetű magyar szóból nem lehetett tájnév. S még hozzáteszi: „…a palóc kérdés a részadatok hiányában ma még megoldatlan”.46 Pintér Sándor a palócokról szóló könyv szerzője is a szó szláv eredetét hangsúlyozza, és szerinte síkon-gyepen lakó népet jelent.47

Győrffy György a szláv eredetet meggyőzően hangsúlyozza. A nyugati szláv plavec, plavci, illetve az orosz polovec, polovci kunt, kunokat jelölő szavakból eredezteti a palóc nevet. Véleménye szerint ezt erősíti az a tény, hogy az orosz nyelv a 11-14. században használta ezt a nevet, a kunok pedig a 12. században gyakran pusztítottak Lengyelország déli vidékein, a 13. században pedig Morvaországba is többször betörtek.48

A palóc szót paraszt értelemben is használták a 19. században, s ez még a 20. században is megmaradt. Manga közli azt a történetet, hogy egy salgótarjáni legény szerint csak a magasabb állású emberek használják a palóc szót paraszt értelemben: „Ezek csak olyan palócok, vagyis parasztok.” A palóc szó gúnynév, elmarasztaló jelentéséhez Manga idézi Benkóczy Emil történetét egy egri lányról, aki azért szakított udvarlójával, mert a társai szerint palóc, mivel felsőtárkányi születésű volt.49

Szabó Zoltán kiemeli, hogy a palócok a 19. századig sohasem nevezik magukat palócnak, se dalaikban, se meséikben. Az elnevezés kívülről jön. „Még ma is sok tekintetben úri huncutságot, kiismerhetetlen, gyanús és talán veszedelmes praktikát éreznek abban, hogy a nadrágos ember el akarja különíteni őket ezzel a névvel a többi paraszttól.” – írja Szabó. Még hozzáteszi: „ezzel a névvel sosem a palócok büszkélkedtek, nem maguk a parasztok, hanem azok, akik soraikból az intelligenciába kerültek fel és jónak látták a palóc eredet dícséretét, mert ezzel burkoltan saját eredetüket és úri, palóc személyüket dícsérték”. Szabó azt is hozzáteszi, hogy a palóc azért nem nevezi magát palócnak, mert kicsinyesnek tartja ezt a szót és csúfnévnek.50 Szabó fontos mentalitástörténeti kérdésekre és társadalmi problémákra utal e megjegyzésével. A fentiek után érdekes megemlíteni, hogy Pintér Sándor, a palócok egyik jeles kutatója szerint nem „felel meg a valóságnak, hogy a palóc szégyenli, ha őt „palócnak“ nevezik, épen úgy nem resteli azt, amint nem rösteli a Rima menti magyar, ha a palóc által „hornyák“-nak mondatik”.51 Az előbbi és ezután következő példák azonban ennek ellentmondanak, kivéve Komoróczy Miklós véleményét a Hont vármegyei palócsággal kapcsolatban (lásd később).

Nem tudjuk, mikor kapta az elmarasztaló jelentést a palóc szó. Kniezsa szerint „a palóc név csak igen későn és mint gúnynév bukkan fel”.52 Ez a késő a 17. századot jelenti, amikor az alföldi mezővárosok irataiban találkozunk ezzel az elnevezéssel. Paládi-Kovács Attila úgy véli, ez nem véletlen, mivel a palócok lejártak az alföldi vásárokra, és sokan le is települtek ebben a térségben.53 Kérdés persze, hogy korábban miért nem tesznek említést a források róluk, hiszen feltehetően nem a 17. században kezdték látogatni az alföldi, vagy más tájegységek vásárait. Talán az oszmán megszállás miatti rossz közbiztonság lehet az oka? Az oszmánok azonban a 17. században is itt voltak. Ráadásul oszmánok, magyarok egyaránt készítettek legalább adóösszeírásokat, de a palóc szó, a Palóc családnév sem a hatvani szandzsák 1550-es, sem a budai szandzsák 1559-es adóösszeírásában nem fordul elő. „Pedig – írja ezzel kapcsolatban Barabás Jenő – ez a két összeírás kiterjed a palócok lakta terület szinte teljes egészére, a legészakibb keskeny sáv kivételével.”54 S a magyar összeírásokban sem találkozunk e szóval, legalábbis a szakirodalom nem szól erről.

Egy helyen találkoztam a palóc szó használatával az 1853-as úrbéri pátens alapján végrehajtott jobbágyfelszabadítás kapcsán, pontosabban a tagosítás, a jobbágy és a földesúr közti birtok elkülönítéssel összefüggésben. A Gazdasági Lapok füleki levelezője a tagosítás miatti elégedetlenségről ír: „Palócaink nagy ellenszenvvel viseltetnek mindenféle újítás ellen. Különben is másfajta tagosítást vártak ők. Erős hitük lévén, hogy a határt azonnal fel fogják osztani, személyi válogatás nélkül, a lakosok között egyformán.”55 Ez persze lehet újságírói fogás, hogy a Nógrádban élőket palócnak nevezi. Feltehetően a korabeli újságok gyakran használták ezt a nevet. Mindez persze egyáltalán nem jelenti azt, hogy a megyében vagy a palócok területének tartott térségben mindenki, pontosabban minden magyar palóc volt.

A szakirodalom nem foglalkozik azzal, hogy a palóc szó miért gúnynévként jelenik meg, legalábbis én nem találkoztam ezzel. Egy gúnynév, csúfnév, ragadványnév azonban bárhol, bármikor és könnyen létrejöhet, megszülethet. Gyerekkoromból emlékszem, hogy szülőfalum egyik lakóját Paríz néven ismerte mindenki. Azért kapta ezt a melléknevet, mert nagyon szerette a parízer, más néven párizsi nevű felvágottat. Az ötvenes években ez volt a legolcsóbb szalámi a lecsókolbásszal együtt, ezért a falusi ember, így az én szüleim is ezt vásárolták. Ezt engedhettük meg magunknak. Visszatérve az említett személyre: egy alkalommal egy nem falubeli kereste meg, hogy segítségét kérje. Kedves Paríz úr … – szólította meg, de nem folytathatta, mert amit kapott, azt nem tette zsebre. Paríz úr ugyanis nagyon haragudott e megszólítás miatt, mivel gúnynak, gúnyolódásnak tartotta, miként a palócok is az itt élő szlávoktól kapott elnevezést. Ezért a falubeliek csak a háta mögött használták ezt a ragadványnevet. Nyilván, Paríz úr és az idegen között tisztázódott a félreértés.

Gúnynév, ragadványnév használata azonban nemcsak a tradicionális falusi világ jellemzője volt, hanem napjainkban is keletkeznek ilyen nevek. Egykori középiskolai tanáraink közül kettő a nevük kezdőbetűje alapján kapott a diákoktól melléknevet: Kofe és Mofe. Osztályfőnökünk és orosz tanárunk a makogásai miatt lett Maki bácsi, a másik osztályfőnökünk szelíd természetének köszönhette a Mimóza nevet. Egy középiskolai kollégám a Gatya nevet kapta a tanulóktól lötyögő, bő nadrágjai miatt. Feltehetően a palóc név is hasonlóan született. Az itt élő szlávok nevezték el a jövevényeket poloveceknek, melyből a nyelv átalakulása, változásai miatt alakult ki a palóc szó. Ez persze egyáltalán nem jelenti azt, hogy ez a népesség kun lett volna. Az orosz évkönyvek ugyanis mindenkit polovecnek neveztek, akik a kunokhoz kapcsolódtak. Barabás Jenőnek minden bizonnyal igaza van abban, hogy „a palóc megjelölés mögött kár lenne valamilyen meghatározott népet (kun, avar, kabar, uz, besenyő, stb.) keresni, ez feltehetően már a kialakulás idején a kunok mellett több török néptöredék összefoglaló, általános elnevezése is volt”.56 Ezt megerősíti Kovács Szilvia véleménye is, aki szerint „az egy elnevezés alatt szereplő nomád népek gyakran nem etnikai, hanem politikai egységek. Egy ilyen társadalmi csoportnak az alkotó elemei állandóan változnak, kisebb részek kiválnak, mások csatlakoznak, vagy a nagyobb egység, a birodalom külső és belső problémák miatt fel is bomolhat”.57 Ezért nehéz egy nép etnikai azonosítása, mivel azonos népek különböző nevek alatt jelenhettek meg, ahogy ezt a magyarok esetében is megfigyelhetjük (türk, onogur, ugor, ugri, vengr, baskir, avar, stb.). Másrészt azonos nevek alatt különböző népek rejtőzhetnek.58 Feltehetően ezt látjuk a polovecek, illetve a palócok esetében is.

Szinte minden palócokkal foglalkozó munka megemlíti azokat a forrásokat, ahol a palóc név előfordul a 17. században. Mindjárt hozzáteszem, ezekből a forrásokból még nem derül ki, hogy gúnynévként használják. Inkább egyszerű tényközlésről van szó.

A palóc név először 1656-ban jelenik meg írásban Nagykőrös városának számadáskönyvében. „Tíz pár gyöngyházas késeket vettem palóczoktúl.” – írja a város nótáriusa. Kecskemét 1663-ban „Felföldi Palócz” állatkereskedőket^59 említ, egy 1683-as debreceni feljegyzés pedig ezt írja: „a vásárra jött palóczokat kísérő tokaji katonákból kettőt elfogtak … az palóczok közzül is egy embert két lovával”. A késárusok feltehetően Rimaszombatról érkeztek Nagykőrösre, Debrecenbe pedig Gömörből, Borsodból.60 Ezután gyakrabban találkozunk a palóc névvel, s a 18. század végén már az irodalomban is előfordul.

Ráth Mátyás^61 evangélikus lelkész, nyelvész, a „szóejtés” miatt említi a palócokat 1780-ban.62 Gvadányi József (1725-1801)63 egyik szatirikus versét^64 Istenmezei palótz álnéven adta ki 1790-ben. Főhőse, a Heves megyei Istenmezejéről Budára érkező palóc atyafi faragatlan tréfáival szórakoztatja a főrendeket. „Az istenmezei palóc a grófok iránt tanúsított buzgó szolgálatkészségével, önkéntes bohóc és potyaleső szerepében nem éppen rokonszenves személy; mégis mint talpraesett népi hős kerekedik alkalmi gazdái fölé” – írja róla Lukácsy Sándor.65 S bár nem tartja költőnek, csak verselőnek, a maga korában Gvadányi népszerű, ismert író volt. Petőfi Sándor verset is írt róla A régi jó Gvadányi címmel, s ez egyértelműen pozitív kicsengésű. „…mulatok a kegyelmed könyvével, /Könyvének igaz magyar beszédjével” – írta róla.

A palóc név Gaál György^66 egyik munkájában is szerepel: A tudós palótz avagy Furkáts Tamásnak Mónosbélbe lakó sógor urához irt levelei. Ez a munka 1803–1804-ben jelent meg Pesten.67 A szerző hősének, az együgyű, mégis szeretetre méltó palócnak, Furkáts Tamásnak kacagtató kalandjait mutatja be Pest-Budán. Ez a munkája hat füzetben jelent meg. A palóc elnevezést a szerző a pancser szinonimájaként használja.68 Szilágyi Márton szerint nem véletlen, hogy Gaál hőse egy palóc, s ebben a választásban nem a palóc dialektus játszott szerepet, hanem az, hogy ez a nyelvjárás az ősi magyar nyelvet őrizte meg. S ez az ősiség „a természetes értelem képviselőjévé, a magyar városi élet ellenpontjává is éppen ezt az etnikumot avatta, még ha magában a levelekben ennek az őstörténeti eredetkoncepciónak nincs is túlságosan sok nyoma”.69

Meg kell még említenem, hogy az 1830-as évektől a Pest-Budán megtelepülő színtársulatok gyakran felhasználták a palócot komikus, népi figurák megjelenítésére. Gaál József^70 Szerelem és Champagnei című vígjátékának (1838) két figurája, Fa Jankó és Butyi Balázs palóc inasként szerepel. 1834-től játszották előbb Budán, majd máshol is Johann Nestroy^71 Lumpácius vagabundus című bohózatát, s míg az eredeti változatban az asztalos, a szabó és a csizmadia bécsi dialektusban beszélt, addig a magyar változatban a részeges Lábszíj palóc nyelvjárásban szólalt meg.72

Az említett irodalmi alkotásokban a palóc együgyű, mulatságos, bohóckodó népi hős, akin jót nevet az olvasó. A kor irodalma azonban ilyen típusú hősöket mutatott be, s nem csak a palóc jelenik meg ebben a szerepben. Szabó Zoltán azonban azt írja, hogy a 18. század végén, a 19. század elején „a palócokat inkább gúnyolták, mint ismerték”. Ezért ha valaki szatírát akart írni, szívesen bújt a palóc bőrébe, ahogy Gvadányi is tette, s a palócot, ezt a furcsa beszédű, együgyűnek tartott népet, mint álruhát használta fel arra, hogy szapulja az országgyűlést, a nemeseket: „Együtt az ország, de semmit se tészen. Isznak esznek, hogyha szakács vagyon készen, a Hecz és Theátrum tőllök hasznot vészen”– idézi Szabó Gvadányit.73

A 19. században aztán nemcsak „divatba jöttek” a palócok, hanem divatban is maradtak. A már említett Horvát István megvédte őket, és szerinte a palóc nyelv legrégibb dokumentuma a Halotti Beszéd.74 Szabó azonban Horvátot ultraromantikusnak tartja. Horvát szerint ugyanis a palócok Arméniában laktak, s mivel Noé bárkája itt, az Ararát hegyen kötött ki, Horvát ebből azt következteti, hogy a híres hajó Palócföldön ért partot. Horvát arról is meg volt győződve, hogy maga Ádám is palócul beszélt.75 E „védelem” ellenére a palóc, mint gúnynév, és mint elmarasztaló jelentésű szó, a 19. században is megmaradt, annak ellenére, hogy Mikszáth Kálmán bevitte a köztudatba a palóc nevet, és pozitív értelemben. Az előbbi helyzetet jól mutatják a milleneumi vármegyei monográfiákkal kapcsolatos már említett példák. Talán az első világháború után oldódott a helyzet. Manga legalábbis ezt írja Malonyai Dezső 1922-es kiadványával kapcsolatban. A szerkesztő és munkatársai úgy vélték, hogy a palóc szó már elvesztette csúfolódó jelentését (Malonyai közvélemény-kutatása ennek ellenkezőjéről tanúskodott).76

A 19. század közepén, második felében még Mikszáth előtt többen is népszerűsítették a palóc nevet. 1848 májusában a losonci Jeszenszky Dániel ügyvéd jelentette meg Palócdal című versét Vahot Imre Életképek nevű lapjában. Brujmann Sámuel, miskolci pap, Hirtelen Barna álnéven a Nemzetőrben közölte Palócz-toborzóját. Mindkét vers palóc dialektusban íródott. A korszak legismertebb költője azonban a Nógrád vármegyei Herencsényben született Lisznyai Damó Kálmán^77 volt, aki 1851-ben jelentette meg Palócz dalok című 95 verset tartalmazó kötetét. 1858-ban pedig az Új palócz dalok című könyve jelent meg. A korabeli kritika, Gyulai Pál, Erdélyi János, Kemény Zsigmond, Salamon Ferenc, keményen bírálta Lisznyai költészetét. Arany János pedig a Lisznyai Kálmánnak című versében ugyancsak súlyos bírálatot fogalmazott meg rímekbe szedve. „Szent iszony/ S rémület/ A fület/ Fogja el,/Míg figyel/E dalra;” – mármint Lisznyai versére –, írja Arany.78 Ennek ellenére a Palócz dalok című kötet hatezer példányban fogyott el, ami ebben a korban nagy példányszám volt.79

34 SZEDER Fábián: A Palóczokról, Tudományos Gyűjtemény, VI. kötet, 1819. 6. Hasonmás kiadás: Lilium Aurum Könyvkiadó, Dunaszerdahely, 2005.

35 PINTÉR Sándor (Etes, 1841 – Szécsény, 1915), ügyvéd, néprajzos. 1901-ben a szécsényi kerület országgyűlési képviselője. A néprajz mellett régészeti kutatásokat is folytatott. Nyáry Albert, az ugyancsak amatőr néprajzos arisztokrata így ír mesteréről, Pintérről a nekrológban: „Dilettáns maradt egészen haláláig. Rajongó, idealista, csapongó gondolatmenetét fékezni nem tudó és nem akaró dilettáns. Olyan, aki folyton elméletek felállításán törte a fejét, amelyek nagy része a paradoxon határán állott, s melyek mégis mindenkor tagadhatatlan elmeéllel voltak felállítva – értékes mag körül szivárványos szappanbuborékok.” S még hozzátette: „Járt-kelt, kutatott, kérdezősködött, hogy adatokat találjon arra nézve, hogy a tündéreknek a birodalma a Mátra völgyeire terjedt ki, hogy Tündér Ilona palóc menyecske volt…” Nyáry a dilettáns szót egyértelműen elismerően, pozitív értelemben használta. KÓSA László (1989): A palócok néprajzi kutatása a kezdetektől az 1960-as évekig. IN: BAKÓ (szerk.): I. 17.

36 PINTÉR: 6.

37 MANGA János: Palócföld, Gondolat, Budapest, 1979. 12. Horvát Istvánról lásd SOÓS István: Romantikus őstörténet, História 1984/4. A Tudományos Gyűjtemény I. kötetében 1817-ben Hazafi néven Horvát István az aláírója a palócság leírására szóló pályázatnak, ráadásul 12 császári aranyat is felajánl a nyertesnek. Szeder Fábián erre a felhívásra küldte be tanulmányát. Horvát István (1784–1846), a középiskolát Székesfehérvárott végezte, Pesten bölcsészetet és jogot tanult. 1823-tól a pesti egyetemen oklevél- és címertant, később magyar nyelvet és irodalmat tanított. Nagy tudású, hazafias szellemű tanár volt, diákjai szerették. Őstörténeti kutatásai miatt azonban szembekerült kortársai egy részével. Fő műve: Rajzolatok a magyar nép legrégibb történeteiből (1825). A Biblia segítségével azt igyekezett bizonyítani, hogy a magyar a világ legrégibb népe. „ … mi nagy és dicső volt a világon, fajunkhoz tartozónak, magyarok által elkövetettnek állítá” – írta róla Eötvös József. Hóman Bálint viszont azt emeli ki, hogy „felfogásában naivul hazafias, eredményeiben meseszerű, modorában agresszív és türelmetlen őstörténetíró-iskola megalapítójává lett”. Munkássága azonban, s így dilettantizmusa is, illeszkedik korának történetírásába, mely a dicső múltat kereste, s erősítette a kortársak, s főleg a fiatalok hazafiságát. Eötvös ezért joggal írja, hogy „a haza Horvátnak érdemeit soha nem hálálhatja meg egészen. Nem volt tanítóink között, kitől annyian tanulták volna szeretni a hazát”.

38 MANGA: 12.

39 A Magyar Néprajzi Lexikon szerint a székelyektől különvált népcsoportok neve. Romániában élnek. Gúnynévnek számít, s ilyen értelemben a székelyek használják. A dévai csángók azonban nem tartják sértőnek az elnevezést. Három csoportot különböztetnek meg: moldvai csángók vagy moldvai magyarok, akik a moldvai katolikus lakosság nagy részét alkotják. Gyimesi csángók, Moldva és Erdély határán, a Tatros folyó környékén élnek. Barcasági csángók, székely eredetű népcsoport Brassó közelében, a Barcaságban. A székelyek hívják őket csángóknak. Az egyik elmélet szerint maga a szó a székely nyelvjárásból ered: a csángó azt jelenti, hogy fülsértően beszél, s azt is, hogy elcsángál, elkószál. A Mezőségben cángó a fiatal kóborló legény. A Barcaságban: amikor jött az ellenség, kiabáltak, csángáltak, ezért csángók. A besenyő, kun elmélet szerint viszont kun eredetűek a csángók. https://mek.oszk.hu/02100/02115/html/1-1203.html ; https://hu.wikipedia.org/ wiki/Csángók ; HALÁSZ Péter: A moldvai csángó magyarok. Tudósítás a külső magyarokról, Rubicon, 1990/6.

40 Három borsodi település, Mezőkövesd, Tard és Szentistván lakóit nevezik matyóknak. A szó a Mátyás névből ered. A népcsoport a 18. században jött létre, a matyó szó pedig 1810 körül jelent meg. Hímzéskultúrájuk, viseletük a 19. század második felében alakult ki. A Bükk-hegység délnyugati részétől délre található síkságot nevezik Matyóföldnek, melynek Mezőkövesd a „fővárosa”. A matyók a Mátyás név, becéző, nagyító alakja. Győrffy István szerint azonban a matyó a Mátyás névből kialakított gúnynév és nincs köze Mátyás királyhoz. Feltehetően a matyó nevet a szomszédos kálvinisták adták a mezőkövesdieknek. A matyók római katolikus vallásúak. Az elnevezést az óta vállalják Mezőkövesden, amióta valaki kitalálta és elterjesztette, hogy ez a név Mátyás király fiait, híveit jelenti. Ami a matyók eredetét illeti, Istvánffy Gyula véleménye az, hogy a palócok kiszakadt töredékei. Dr. Béres Judit szerint pedig a matyók és a palócok genetikailag egységes népcsoportot alkotnak, jóllehet külön etnikumnak tartják őket. KÓSA-FILEP: 140–141. HERBÁK Andrea: Nyelvi attitűd és nyelvhasználat a matyó Mezőkövesden. szakdolgozat, Miskolci Egyetem, BTK, 2014. 5–6. GYŐRFFY István: A matyókról, Szeged, 1929. 4–7.

41 Zala megye délnyugati részén található, s az Árpád-korban határőrvidék volt. Miután Horvátország Magyarországhoz került, a térség elvesztette stratégiai jelentőségét. A reformációnak köszönhetően a térség lakói reformátusok lettek. A 18. században azonban jobbágyságát rekatolizálták. A nemesek, kisnemesek között azonban megmaradt a protestáns vallás. A társadalmi szerkezet, a szellemi műveltség archaikus, konzervatív vonásokat őriz. KÓSA- FILEP: 100–101. A Göcsej szócikk Filep Antal munkája.

42 BELITZKY János: Nógrád megye története 896-1849, Nógrád megyei Tanács Végrehajtó Bizottsága, Salgótarján, én. (1973), 51. BAKÓ Ferenc (1989): A palóc néprajzi csoport eredete, etnikai összetevői, IN: BAKÓ (szerk.): I. 68–69. BÍRÓ Friderika: Göcsej, Gondolat, Budapest, 1988. 285–288.

43 SZABÓ Károly: A történelem szavakba merevült múlt, Madách Imre Városi Könyvtár, Balassagyarmat, 2000. 17.

44 KOVÁCS Szilvia: A kunok története a mongol hódításig (doktori értekezés), Szeged, 2012. 34–35. Rasovskij, D. A. régészre hivatkozik, aki a kínai Kang mu évkönyv alapján, s antropológiai érvekkel is alátámasztva véli úgy, hogy a kunok szőkék voltak.

45 MANGA: 11. BAKÓ Ferenc (1989): A palóc néprajzi csoport eredete, etnikai összetevői, IN: BAKÓ (szerk.): I. 58. BARABÁS Jenő (1989): A palóc eredet kérdése, IN: BAKÓ (szerk.): I. 120–121.

46 MANGA: 28. Bartha véleménye a Palócföld 1969/1-es számában jelent meg, s itt válaszolt Belitzky János tanulmányára, amely ugyancsak a Palócföldben jelent meg 1968-ban.

47 SELMECZI KOVÁCS Attila (2002): A palócok kutatása a kezdetektől napjainkig, különös tekintettel Reguly Antal tevékenységére. IN: KAPROS-LENGYEL-LIMBACHER (szerk.): 281.

48 PALÁDI-KOVÁCS Attila (2002): A palócok eredete, etnikai összetevői, IN: KAPROS – LENGYEL – LIMBACHER (szerk.): 265.

49 MANGA: 21. PALÁDI-KOVÁCS Attila: A Palócföld kiterjedése, IN: BAKÓ (szerk.): I. 156. Manga idézett története megtalálható SZABÓ Zoltán: Cifra nyomorúság című könyvében is: 33.

50 SZABÓ Zoltán: 32–34.

51 PINTÉR: 90.

52 BARABÁS Jenő (1989): A palóc eredet kérdése, IN: BAKÓ (szerk.): I. 122.

53 PALÁDI-KOVÁCS Attila (1989): A Palócföld kiterjedése, IN: BAKÓ (szerk.): I. 155.

54 BARABÁS Jenő (1989): A palóc eredet kérdése, IN: BAKÓ (szerk.): I. 125.

55 SZABÓ Béla – HORVÁTH István: Nógrád megye története 1849-1919, 2. kötet, Nógrád Megyei Tanács Végrehajtó Bizottsága, Salgótarján, én. (1969), 40. Az idézet a Gazdasági Lapok 1857. 2. számából való.

56 BARABÁS Jenő (1989): A palóc eredet kérdése, IN: BAKÓ (szerk.): I. 122.

57 KOVÁCS Szilvia: A kunok története a mongol hódításig (Doktori értekezés), Szegedi Tudományegyetem Történettudományi Doktori Iskola Medievisztika Program, Szeged, 2012. 21.

58 RÓNA-TAS András: A honfoglaláskori magyarság. Akadémiai székfoglaló, 1991. június 10. Szerkesztő: TOLNAI Márton. Akadémiai Kiadó, Budapest, 1993. 5. Ez a magyarok esetében szintén megfigyelhető, mivel a Türk Birodalom kialakulásával mindenki, aki része volt a birodalomnak, a türk nevet kapta.

59 A Duna melléki Feketehalomnál tartott gyűlés határozataiban olvasható szöveg így szól: „Ha valamely lakos gazda, avagy szolga valakinek elád jószágot, kiváltképpen Felföldi Palócznak levelet adjon mellette”. PALÁDI-KOVÁCS Attila (2002): A palócok eredete, etnikai összetevői, IN: KAPROS – LENGYEL – LIMBACHER (szerk.): 264. Paládi ezt a forrást a Kistáj, járás, kistérség – egy etnográfus szemével című tanulmányában is idézi. Tér és Társadalom, 25. évf. 3. szám, 2011. 149. Az esemény 1663. április 2-án volt Kunszentmiklós határában. Itt azonban a Palócz szót tz-vel írja („Felföldi Palotz”).

60 KÓSA-FILEP: 25–26. PALÁDI-KOVÁCS Attila (1989): A Palócföld kiterjedése, IN: BAKÓ (szerk.): I. 138.

61 Általában h nélkül írják a nevét, mivel a családi Ráth nevet a magyarosabb Rát-ra változtatta. Rát Mátyás, (1749-1810) győri, iparos-kereskedő családból származott. A pozsonyi evangélikus líceumban végzett. Németországi útja során a göttingeni egyetemet is látogatta, August Ludwig von Schlözer tanítványa volt. Rát a szerkesztője az első magyar nyelvű lapnak, az 1780. január elsején Pozsonyban megjelent Magyar Hírmondónak. Sokat tett a magyar nyelvért, a magyar művelődésért.

62 MANGA: 5–6.

63 Egy tizenegy gyermekes olasz származású család legidősebb tagja. Bölcsészetet tanult a nagyszombati egyetemen, majd katonai pályára lépett. Részt vett a hétéves háborúban. Vezérőrnagyként helyezték nyugállományba. Sokszor megfordult a Szatmár megyei Nagypeleskén (ma Románia), Becsky György birtokán, s itt írta műveinek nagy részét. Szakolca földesura.

64 A munka címe: A mostan folyó ország gyűlésnek satyrico criticé való leírása, a melyet egy Isten mezején lakó palócznak szinlése alatt írta azon buzgó szívvel biró hazafi, a kinek pennájából folyt ki a falusi nótáriusnak Budára való utazása; ezen munkáját is négy sorú versekben hazájának eleibe terjesztette 1790. eszt. bak havának 25. napján. Lipsiában (Pozsony), 1791.

65 A magyar irodalom története kezdetektől 1975-ig. III. köt. A magyar irodalom története 1772-től 1849-ig. szerk.: PÁNDI Pál, Akadémiai Kiadó, Budapest, 1984. (utánnyomás). PC CD-ROM, Arcanum, 105–112.

66 GAAL György, vagy GAÁL György (1783-1855. Író, műfordító, könyvtáros. Dugonics András tanítványa, Eszterházy Miklós herceg könyvtárnoka Bécsben. Sokat tett a magyar irodalomért. Németre fordította több magyar író, köztük Kisfaludy Károly munkáját. Népszerűsítette a magyar irodalmat Németországban. Nevéhez fűződik az első magyar népmesegyűjtemény kiadása, igaz, ez németül jelent meg 1822-ben.

67 FÜLÖP Lajos: A palóc nyelvjáráskutatás kezdetei (A Tudományos Gyűjteménytől a Magyar Nyelvőrig), Egyetemi fonetikai füzetek 3. ELTE BTK, Fonetikai Tanszék, Budapest, 1990. 48.

68 SZEPESI Attila: Furkáts Tamás, avagy a palóc Gulliver pest-budai utazása, Magyar Szemle, Új folyam IX. 11–12. szám, 2001. http://www.magyarszemle.hu /cikk/20001101_furkats_tamas_avagy_a_paloc_gulliver_pest-budai_utazasa

69 SZILÁGYI Márton: Utószó, IN: GAÁL György – SZEMETHY Imre – BANGA Ferenc: A tudós palóc, avagy Furkáts Tamásnak a Mónosbélbe lakó sógor-urához írt levelei. I–II. ELTE Historia Litteraria Képes Próza Tár, 1999. 150–151.

70 GAÁL József vagy GAAL József (1811 – 1866). Költő, író. Tagja a tudományos akadémiának és a Kisfaludy Társaságnak. Szatmáron és Budán végezte középiskoláit, Pesten bölcsészetet és jogot tanult. Első nagy sikerét A peleskei nótárius című bohózata hozta meg (1838). Írt regényeket (Szirmay Ilona), elbeszélést (Szerelem és barátság). A Haramiacsók című novellájának hőse Zöld Marci, a festői Hortobágyon. Felfedezi az Alföld szépségét. Néhány további műve: Rontó Pál élete és viszontagságai, A franczia forradalom története, A fösvény kétszer fizet, Mátyás király Boroszlóban.

71 Johann Nepomuk Nestroy (1801 – 1862), osztrák-német író, drámaíró, színész, operaénekes. Színészként játszott Brünnben, Grazban, Bécsben, Pesten és Pozsonyban. Sikeres színműveket, bohózatokat írt, több mint nyolcvan darabot. Kortársai osztrák Aristophanesnek nevezték.

72 KERÉNYI Ferenc: Lisznyai Kálmán és a palóc „kelmeiség”, Nógrád megyei múzeumok évkönyve, Nógrád megyei Múzeumok Igazgatósága, 1976. 283.

73 SZABÓ Zoltán: 30–33.

74 Horvát Istvánnak az említett megjegyzése a Tudományos Gyűjtemény IX. kötetében jelent meg 1829-ben (26. oldal). FÜLÖP: 48.

75 SZABÓ Zoltán: 31.

76 MANGA: 21.

77 LISZNYAI DAMÓ Kálmán (1823-1863), költő. Losoncon végezte a középiskolát, ahol már jelentkezett verseivel. Tanára, Homokay Pál segítette kibontakozni a tehetségét. Felsőbb tanulmányokat Pozsonyban és Eperjesen végzett. Rendszeresen ír, versei megjelennek divatlapban, évkönyvekben s az Athéneumban is. A közönség szívesen olvassa ezeket, különösen a balladáit, és Lisznyai népszerű. Megismerkedik Petőfivel, s bemutatja őt író ismerőseinek. Csak érdekességként említem, hogy Petőfi pályája elején Lisznyai verseihez hasonlókat akart írni, s olyan népszerű akart lenni, mint neves költőtársa. Közben ügyvédi oklevelet szerez, s nógrádmegyei aljegyző, táblabíró, törvényszéki hivatalnok lett. 1848 májusában egy küldöttséggel Kolozsvárra ment az unió ügyében, s az itt megnyílt országgyűlésen mondta el palóc kiejtéssel híressé vált mondatát: „mi vagyunk a puszták sasssai, ti vagytok a bérczek sasssai”. Részt vesz a szabadságharcban, először közhuszár, végül őrnagyi rangot szerez. Világos után közlegényként egy gyalogezredbe osztják be, s két évet tölt Itáliában. Az ötvenes években kiadott két kötete nagyon népszerű volt, a kritikák ellenére is. E költeményeiben azonban megjelenik a modorosság. A magyar költészet másodvonalában tarják nyilván Lisznyait. 1857-ben ódát ír Ferenc Józsefhez. Jelzi, hogy a királyhűség a magyar néplélek sajátja. Arany János viszont A walesi bárdok című balladával „köszönti” Ferenc Józsefet. „Lisznyai a tékozló költők és emberek típusából való” – írja róla Kerényi Ferenc. Hozzáteszi, hogy házassága, betegsége sem tartotta vissza „önpusztító, alkoholista életmódjától”. Betegsége idején Liszt Ferenc is meglátogatta. 1863-ban a Császár fürdőben halt meg. KERÉNYI: 296.

78 Egy versszak Lisznyaitól, hogy érthető legyen Arany reagálása: „Szín, szín, szín/ cin, cin, cin/ Intyim pinty/ Lityim binty/ Dümmögés, mümmögés”. Nem csoda, ha Arany dümmögött, mümmögött.

79 KERÉNYI: 288. CSÁKY Károly: Irodalmi kapcsolatok I. Lilium Aurum, Dunaszerdahely, 2004. 136.

Kik a palócok?

Nézetek, vélemények az eredetkérdésről

A palóckutatás legnehezebb kérdése ez, s erre még senki nem tudott meggyőző választ adni. Hogy miért nehéz a válasz, talán Győrffy György fogalmazta meg a legjobban. „A kérdés nehézsége adódik egyrészt abból, hogy maga a palóc etnikai elnevezés is bizonytalan, változó tartalmú, másrészt abból, hogy a mai palócföld településtörténete a X-XIII. században alig ismert.”80 Kósa László szerint a néprajznak is tehertétele volt a megoldatlan eredetkérdéssel való foglalkozás, s ettől akkor szabadultak meg, amikor a hangsúly az őstörténetről áttevődött a kultúra leírására.81 Ezzel persze az a probléma, hogyha nem tudjuk kik a palócok, honnan jöttek, s palóc-e a palócnak nevezett népcsoport, akkor a néprajz s a többi velük foglalkozó tudomány beszélhet-e palóckutatásról vagy palócokról. S nemcsak az eredet, hanem a szó jelentése sem egyértelmű, ahogy ezt láttuk. Nevet azonban adni kell a kutatásoknak, az ugyancsak nem igazán jól körülhatároló területen élő népcsoportnak, s akkor miért ne a jól bejáratott palóc legyen ez.

A palóc eredet kérdése persze nem került le a napirendről, hiszen a magyar őstörténet kutatása napjainkban is divatos, és érdeklődésre tarthat számot. Ha pedig ebben lesz valami eredmény, s miért ne lenne, a palóc eredet kérdésében is új ismereteket hozhatnak ezek a kutatások. Egy biztos, semmi sem lezárt, s van még tennivaló. Ebben a fejezetben én sem fogom megoldani a palóc eredet problémáját, fura is lenne, ha sikerülne, hiszen nem vagyok a kérdés szakértője. Ezért csak arra tudok vállalkozni, hogy bemutatom az ezzel kapcsolatos véleményeket, összegzem, esetleg hozzáteszem a sajátomat. A palóckutatás klasszikusaival kezdem, s először Szeder Fábián véleményét mutatom be.

A Tudományos Gyűjtemény XI. kötetében, 1821-ben jelent meg Szeder tanulmánya a palócok eredetéről.82 Megjegyzi, hogy az eredetre a történetíróknál nem talált nyomot. Szeder ezért források és vélekedések hiányában logikailag próbál megoldást találni. Első állítása: „A Palóczok a Magyarokkal jöttek Pannóniába.” Ezt azzal magyarázza, hogy a hazai és a külföldi írók biztosan írtak volna a palócokról, ha később jöttek volna be erre a földre. Feljegyzések vannak ugyanis arról, hogy 1076-ban Salamon király maga csalta be a kunokat atyja ellen. 1091-ben, László alatt jöttek be a jászok. 1096-ban Kálmán alatt ruténokat, morvákat, cseheket és tótokat fogadott be az ország. 1113-ban II. István uralkodásakor kunok telepedtek le. A szászok és egyéb németek 1143-ban jelentek meg a Szepességben, s néhány bányavidéken. 1196-ban rutének jöttek Sáros, Zemplén, Máramaros és Ungvár vármegyékbe, és oláhok is menekültek ide a tatárok elől. 1239-ben Kötöny fejedelem vezetésével a kunok a Kiskunságban telepedtek le IV. Béla alatt. 1258-ban németek, szászok jöttek, 1285-ben serviánusok, 1431-ben rácok (a szerző itt tévesen Corvinus Mátyást említi), 1436-ban cigányok, 1447-ben albánok jöttek. 1664-ben szászok, morvák, svábok, bolgárok érkeztek. Mária Terézia 1763-ban svábokat telepített a Bánátba. A fenti összefoglaló alapján, s abból a tényből, hogy a palócokról nem esik szó, Szeder azt a következtetést vonja le, hogy a palócok már a magyarok előtt Pannóniában voltak, vagy velük együtt érkeztek. A magyarok előtti érkezést azonban szerinte nem lehet bizonyítani, ezért csak a második megállapítás, a magyarokkal való együtt bevonulás az elfogadható.

Másik állítása: „A Palóczok egy eredetűek a Magyarokkal”. Szeder ezt a nyelvvel magyarázza. Ha a palócok más nyelvet beszéltek volna, akkor ez nem veszett volna ki anélkül, hogy valami ne maradt volna belőle. Úgy véli, csak azon nemzetek nyelve változik vagy tűnik el, amelyek más nemzet közé keveredtek. A palócok viszont nem keveredtek más népek közé, ezért „közönséges magyar nyelven beszéllenek” – állapítja meg. Csak a szóejtésük különös, sajátos, ez alapján pedig Dugonics Andrásra hivatkozik, aki szerint a palócok „nyelvökre nézve sokat megtartottak a Szittyai nyelvnek módgyából”. Magda Pál adatai alapján – később hivatkoztam erre – pedig leírja, hogy Heves, Borsod, Gömör, Nógrád és Nagy Hont vármegyékben összesen 490.237 palóc él. Ez Szeder számára meggyőző bizonyíték arra, hogy ez a nagyszámú nép csak magyarul beszélhetett. Ezért a következtetés: a palócok egy eredetűek a magyarokkal.83

Jerney János 1855-ben megjelent munkája Szeder véleményét erősíti: „a kúnok és besenyőknek valódi magyar nyelv vala sajátjuk, s egyedül dialectusban különbözött emezekétől” – írja könyvében.84 Arra keresi a választ, hogy hová tűnt a hatalmas „palócz nemzet”, „mellynek nevével az orosz történetekben két évszázadon keresztül véres emlékezet van egybekapcsolva”.85 A hová tűnt kérdésre Jerney mindjárt válaszol, s kitér arra is, hogy kik a palócok. Szerinte ez a nemzet a „hún-scytha népcsaládnak levén egyik felekezete, saját nyelvén magát KÚN néven nevezé, mellyen, és Comanus, Cumanus meg Hunnus néven említtetik a magyar krónikákban és byzanti történetíróknál, míg orosz és lengyel történetekben Palócz néven fordul elő”. Majd azzal folytatja, hogy „ezen palóczok valódi kún maradékokul mutathatók fel a magyar történetírás útmutatása szerint”. S e nép ivadékai „honunkban velünk együtt élnek maiglan”. Jerney szerint is a palócok a magyar nyelvet beszélik. Azt is bizonyítani igyekszik, hogy a kun és a palóc név ugyanarra a nemzetre vonatkozik, s különösen annak bizonyítására törekszik könyvében, hogy a hazánk északi részein élő „palócz magyarok a kún nép, jelesen az Árpáddal beköltözött kúnok valóságos ivadékai”.86

Jerney Anonymusra hivatkozik, aki leírja, hogy a kunok Kióvnál (Kijev) egyesültek hét vezéreik^87 alatt magyar őseinkkel, s együtt jöttek be Pannóniába. Ahol pedig letelepedtek – a Mátra vidéke, Heves, Borsod, Nógrád, Gömör, Torna, Abaúj, Zemplén és Bereg vármegyék –, ott már nem kun, hanem „palócz” néven ismert ez a magyar népfaj. Jerney leírja ezután, hogy Anonymus szerint a kun vezérek hol kaptak „szállás-földeket” Árpádtól. S nemcsak a jelzett vármegyékben, hanem az ország más részein is kaptak birtokokat, mint Komárom környékén, a „Baranyaságban” és Bátaszék körül. Ezért Jerney szerint a baranyaiak hasonlóak a palócokhoz, s az Ormánság dialektusának palócos voltán sem lehet kételkedni. A fentiek alapján „semmi kétség palóczainknak árpádi kúnoktól származása iránt”. Megjegyzi azonban, hogy a „palócz és kún nevet illetőleg” több nehézség is felmerül, amelyet megpróbál eloszlatni. Az egyik szerinte az, hogy a palócok nem tartották meg a kun nevet, holott a IV. Béla idején betelepült kunok az ősi nevet használják, s nem palócnak nevezik őket. A másik probléma pedig az, hogy a palócok sem kun, sem palóc néven nem fordulnak elő a törvényekben, az oklevelekben, vagy más írott forrásban.88

Az első felvetésre Jerney szerint az a magyarázat, hogy azok a kunok, akik Árpáddal együtt jöttek, Kijevnél (Kiov) csatlakoztak őseinkhez, s „velök együtt nagyszámú szláv és magyar-oroszok is jöttek át a Kárpátokon, kik Pannoniába behozák a nemzeti szokás szerint náluk kún helyett divatos „palócz” nevet. A magyar népelem tehát az oroszokkali érintkezésnél fogva már Pannonia elfoglalásakor megbarátkozván e nemzetnévvel, mai napig kiirthatatlanúl fönmaradt emlékezetében nem csak, hanem krónikáink ujjmutatása szerint ezen név latin fordításban használtatik is”. S mivel véleménye szerint „a „Palócz” szó Rablót és Prédálót értelmez legbizonyosabban, és épen ennek fordítása a római nyelvből és törvényből vont „Latro” és „Praedo” meg „Latrunculus,” mellyen honi palóczainkat jelölve találjuk”. Ennek bizonyítására Turóczi képes krónikájából (Magyar Krónika) idéz latinul Aba és I. András királyokról, ahol megtalálhatók a Praedones és Latrunculis kifejezések, amelyek a hadban elöljáró, száguldó, rabló, pusztító csapatokra vonatkoznak, s ilyen szerepük volt a palócoknak és a kabaroknak is.89 A latin források tehát nem az orosz, szláv eredetű palóc szót használják, hanem a szónak a rabló és prédáló jelentése jelenik meg ezekben a szövegekben. Az eredeti „kún” név pedig Jerney szerint azért tűnt el, mert a kunok egyesültek őseinkkel, ezáltal beolvadtak a magyarokba, s így eltűnt a saját nevük. Vagy ahogy Jerney fogalmaz: „Hogy az eredeti „kún” név a honi palócokat illetőleg kiveszett, azon épen nem csudálkozhatunk, ha meggondoljuk, hogy e törzsökfaj még európai alakulás előtt egyesülvén magyar őseinkkel, a közösen kiállott nagyszerű catastrophok, reformok, de különösen a kereszténység amalgamizáló ereje által a fő nemzeti „MAGYAR” nevű tömegbe olvasztatott be”. Jerney megjegyzi, hogy hasonló sors érte a magyar izmaelitákat, akiknek „saját nemzeti nevök” a kereszténység felvételével elenyészett, elveszett.90 Jerney egy okmánytöredéket is előszed, amelyet „a palócz nemzet őstörténetének drága gyöngye gyanánt” mutat be, s ezzel azt jelzi, hogy a palócság kun neve még a 13. században is „kiviláglik”. Pázmány Péter a honi szerzetes rendek helyeit összesíti az 1629-es nagyszombati zsinat dokumentumaiban, s említi Apátfalvát, ahol az 1232-es alapítású cisztercitarendi apátság működött, a település lakói pedig kunok voltak. A dokumentum azonban nem a palóc szót használja, hanem cumani^91 néven szerepelnek a kunok, mivel a latin források ezt használták.92 Jerney azt is megmagyarázza, hogy a IV. Béla idején betelepült kunok miért őrizték meg eredeti nevüket. Ennek szerinte egyszerű magyarázata van: nem orosz, nem szláv ajkú néppel jöttek Magyarországra, s letelepülésük helyén sem voltak szlávok, így nem létezett a palóc nevet elterjesztő környezet.93 Jerney hivatkozott könyvében részletesen bemutatja az orosz krónikákat, hogy jelezze, két évszázadon keresztül a palóc egy harcias nép volt. Még annyit Jerney munkájáról, hogy a könyve végén leírja mely falvak palócok Borsod, Gömör, Heves és Nógrád megyében (lásd a mellékletben. A kiválasztás szempontjait nem közli). A Szeder által említett Hont vármegyét azonban kihagyja.

Jerney fentebb bemutatott levezetése logikusnak látszik, s első olvasásra úgy tűnik, minden kétséget sikerült eloszlatnia. Az érdekesség az, hogy a palóc eredet kérdésével foglalkozó szerzők, bár hivatkoznak Jerneyre, de a bemutatott levezetést nem kommentálják, nem is vitatkoznak vele. S az is különös, hogy Jerney nem említi: az un. palócok gúnynévként élték meg az elnevezést, s nem is vállalták ezt a nevet. Ha a 18 – 19. században, sőt még a huszadikban is így volt ez, a korábbi évszázadokban sem igen lehetett másképpen. S az is különös, hogy Jerney harcias népként mutatja be a palócokat, pontosabban a polovecnek nevezett kunokat, a későbbi évszázadokban ez a harciasság egyáltalán nem jelenik meg. „Innen nem indult semmi esemény az ország sorsának megfordítására, nem fújtak dühös szelek a hegyek közül, ennek a vidéknek a népe alig vett részt bármiféle megmozdulásban” – írja Szabó Zoltán a palócok földjéről és népéről. Majd így folytatja: „A táj nagy szülöttei és közszereplői inkább a védelem hősei voltak, mint a kezdeményezésé (…) a vidék népéből nem indultak parasztmozgalmak, mint a Viharsarokban, nem indultak hatalmas gazdasági erőfeszítések, mint a Duna-Tisza közében. (…) A nép ebben a tájban csakugyan inkább művészkedett, mint lendületbe jött, inkább ruhát szépített, mint lázadt és harcba kezdett.”94 Ez a tömör, de találó és pontos jellemzés az ellentéte mindannak, amit Jerney az orosz krónikák alapján bemutat a palócokról. Egy dolgot azonban a palóc eredettel foglalkozó szerzők nagy része átvesz Jerneytől: a kun eredetet. Hunfalvy Pál az 1876-ban megjelent könyvében (Magyarország ethnográphiája) elfogadja ezt, elismerve, hogy a palócok elődei a kunok lehettek. Azt azonban nem fogadja el, hogy Kijevnél csatlakoztak a magyarokhoz. Ez szerinte később történt meg, mivel az orosz krónikák 1061-ben említik először a „polovcokat”. Bírálja Anonymust, mert a saját kora földrajzi és birtokviszonyait vetítette vissza a honfoglalás idejére. S azt sem fogadja el, hogy a palócok megelőzték volna „az általános magyarságot”.95

Pauler Gyula, az 1877-ben megjelent könyvében (A magyarok letelepedéséről) nem fogadja el a kun származást, mivel azon a vidéken, ahová Anonymus a kunokat helyezi, Pauler szerint nincsenek palócok, mivel ezt a vidéket a kabarok szállták meg. Elfogadja azonban Hunfalvy azon nézetét, hogy a kunok nem Árpáddal jöttek be a Kárpát-medencébe, hanem Szent László után költözhettek ide.96

Pintér Sándor, a már említett büszke palóc azonban se Hunfalvy, se Pauler véleményét nem fogadja el, s természetesen Anonymusszal sem ért egyet a palócok származását illetően. Úgy véli, hogy „a Nógrád, Gömör, Heves és Borsod vármegyékben „palóc“ elnevezés alatt, ma is tekintélyes számban élő népcsalád ősei, Árpád hadához Kiovnál nem csatlakoztak, vagyis, hogy a honfoglaló magyarokkal sem mint „polowcok“ sem mint kúnok, sem mint kazárok nem jöttek”. Ezután így folytatja: „… valószínű az, hogy a három törzsre oszló népcsalád, mint skytha – hun – avar maradvány, már a honfoglaló magyarok által, mint baromtenyésztő, s földmívelő nép, jelenlegi lakó helyeiken találtatván, a honfoglalás könnyítéséhez hozzájárultak és mint lényegében, a magyarral egy nyelven beszélők s vérrokonok – s mint talán már élőbbről keresztények is, az állam alkotó magyarokkal, mindjárt az első században, nemzettestté olvadtak, s mint állandóan letelepült földmívelő hódolt nép, a más ajkú hóditottakkal együtt, a vezérek között felosztattak”. Pintér szerint tehát a palócok a honfoglalás idején már itt voltak, és megkönnyítették Árpádék honfoglalását.97 Ez a feltevés azért érdekes, mert Szedernél is találkozunk azzal a gondolattal, hogy a palócok már a magyarok érkezése előtt Pannóniában voltak. Ezt azonban végül elveti, mert nem lehet bizonyítani. Ha nem is a palócokkal kapcsolatban, de a honfoglalás előtti bejövetel a 20. században is felmerül László Gyula „kettős honfoglalás” elméletében, melyre még visszatérek.

A palócok kun eredetével Vámbéry Árminnál is találkozunk. Szerinte a palócok a honfoglalás után telepedtek be a Kárpát-medencébe. „… a mai Nógrád- , Borsod- és Heves-vármegyében erős kún csapatot helyeztek el, a kikhez később a palóczok testvértörzse csatlakozott; e két törzs az ott talált szláv néptömegre ügyelt” – írja.98 Majd megjegyzi: „Ott, a hol ma a magyar népiség zömétől nyelvjárási tekintetben elütő nagyobb tömegekre akadunk, mint például a palóczoknál, ott határozottan azon később érkezett és egy csomóban megtelepedett török töredékekkel van dolgunk, a kik akkor jöttek honunkba, midőn a mai magyar nyelv már régen teljesen kész volt”. A lábjegyzetben Hunfalvyra hivatkozik, aki szerint a kun és a palóc ugyanaz a nép, s mindkettő török.99 Ugyancsak Hunfalvy a hivatkozás, amikor arról ír, hogy a kunok tömeges betelepülése polovczi (palócz) néven 1104 és 1141 között zajlott és Gácsországon (Halics vagy Galícia neve) át a Mátrában telepedtek le.100 Vámbéry megjegyzi, hogy a palócok a török etnikai jelleg bizonyos jeleit „mind e mai napig megőrizték, mert a magyar szót körülbelül úgy ejtik, mint a született törökök, a mi különösen az a hangnál tetszik fel, a mely a törökben hiányzik”.101 Vámbéry tehát maga is a palócok kun, illetve török eredete mellett teszi le a voksát.

Barabás Jenő szerint is a kunok irányába mutat az 1232-ben a Mátra és a Bükk térségében alapított bélháromkúti apátság, mivel a feljegyzések szerint ez a kunoké volt.102 Belitzky János viszont arra hívja fel a figyelmet, hogy a „bélháromkúti apátság téves „Trium Fontium de Beel Cumanorum” latin elnevezése vált közismertté. S ehhez jött az, hogy Anonymus a „magyarokhoz csatlakozott kabarokat „cumán”-oknak, azaz kunoknak nevezte, Jerney János és Gyárfás István véleménye nyomán – hogy a palócok a kunoknak nevezett, vagy kun eredetű kabarok leszármazottai – létrejött a kun-kabar elmélet”.103 Ezt aztán a kutatók többsége elfogadta.

Úgy vélem, érdekes és hasznos egy szlovák kutató, nyelvész, Jozef Škultéty^104 véleményét, megjegyzéseit is megismerni a palócokkal kapcsolatban, mivel a palóc eredet kérdésével is foglalkozik. A szlovák – magyar nyelvi kapcsolatokat vizsgálva állapítja meg, hogy a magyar nyelvben található szláv eredetű szókincs nagy részét a magyarság már a Kárpát-medencébe érkezés előtt átvette. A szlovák szókincs átvételére viszont akkor kerülhetett sor, amikor a magyarokat és a szlovákokat fizikailag elválasztó palócok elmagyarosodtak, elvesztették eredeti nyelvüket, a törököt. S mivel a szláv szavak többségét már felvették érkezésük előtt, ezért csak kiegészítésekre volt szükségük. A magyar nyelv szláv szavai között így kevés a szlovák szó. S annak ellenére, hogy a palócok a magyar-szlovák határ mentén telepedtek le, mégsem szlovákosodtak el, hanem elmagyarosodtak. Ennek szerinte az a magyarázata, hogy nyelvileg a palócok távol vannak a szlovákoktól, és közelebb állnak a magyarokhoz. Hozzáteszi, hogy a magyarok többsége is török fajú volt, a palócok ezért állnak közel a magyarsághoz. A palócok, a „plavecek” leszármazottai „Borsod, Heves, Gömör, Nógrád és Hont megyékben” találhatók, és „gátat képeznek a szlovákok és az eredetibb (sic) magyarok között”. Ami a palócok eredetét illeti, Škultéty a kun-kabar elmélet híve. „Palóc név alatt értjük a kumánokat is... – írja. A kunok, akiknek a neve a Pesttől keletre található telepeken őrződött meg, többnyire az utolsó, a XIII. században érkezett rétegből voltak." Úgy véli, a palócok több hullámban érkeztek Magyarországra. „Árpáddal is jöttek, de érkeztek később is és mint határőrök telepedtek meg.” A szlovákokkal közelebbi szomszédságba csak a tatárjárás után, tehát a 13. század második felében kerültek. S még egy érdekes megjegyzés: „a szlovák nyelvben nincs semmi nyoma a palócok nevének... alig fordul elő a nyugati szlávságban egyáltalán.” A Škultéty palócokkal kapcsolatos nézeteit bemutató tanulmány szerzője, a rimaszombati B. Kovács István szerint a palóc eredetkérdés vizsgálata nem tartozott a szlovák néprajzi kutatás fő témái közé, ez magyar „belügynek” számított. Škultéty a kivételek közé tartozik. A szerző felhívja a figyelmet a szlovák kutatási eredmények megismerésére is.105

A Hont vármegye népét bemutató Komoróczy Miklós nem a kun vagy a kun-kabar elmélet híve, mivel szerinte a palócság nyugati ágához tartozó vármegyei magyarság nem a kunoktól származtatja magát, hanem a hunoktól, ezért magát huntyinak nevezi. Magam is emlékszem, hogy gyerekkoromban Honton gyakran használták ezt az elnevezést. – Huntyi vagy gyerek? – kérdezték tőlünk, gyerekektől a felnőttek. Nem hiszem, hogy tudták volna, ez a hunoktól való származást jelenti. Inkább a falu nevének palócos kiejtése volt. Ehhez azt is érdekes hozzátenni, hogy a szerző szerint a Hont vármegyei magyarság büszke a palócságára is.106 A bemutatott példák ennek az ellenkezőjét mutatták, s a kivétel csupán Pintér Sándor volt véleményével.

A palóc eredetet illetően, mint láttuk, nemcsak Škultéty említi a kabarokat a kunokkal együtt, hanem már Pauler Gyula is a kabarokat nevezi meg a palócok elődeinek, mivel szerinte azon a vidéken, ahová Anonymus a kunokat helyezi, Pauler szerint nincsenek palócok. Ahol viszont vannak, azt a vidéket a kabarok szállták meg. Belitzky János pedig arra hívja fel a figyelmet, hogy Anonymus a magyarokhoz csatlakozott kabarokat „cumán”-oknak, tehát kunoknak nevezte, ennek köszönhetően és Jerney János, valamint Gyárfás István véleménye alapján kialakult az a nézet, hogy a palócok a kunoknak nevezett, vagy kun eredetű kabarok leszármazottai. Így jött létre Belitzky szerint a már említett kun-kabar elmélet.

Az eredet kérdése persze nem ilyen egyszerű, s ezt eddigi összefoglalóm jól mutatja. S hogy még érdekesebb legyen ez az ügy, bemutatom, mit mond az antropológia a palócok eredetével kapcsolatban. Ehhez ismerkedjünk meg Bartucz Lajos^107 antropológus kutatásaival.

80 Idézi BARABÁS Jenő (1989): A palóc eredet kérdése IN: BAKÓ (szerk.): I. 119.

81 KÓSA László (1989): A palócok néprajzi kutatása a kezdetektől az 1960-as évek végéig, IN: BAKÓ (szerk.): I. 16.

82 SZEDER Fábián: A Palóczokról eredetekre, és Pannóniába való jövetelekre nézve, IN: SZEDER Fábián: A Palóczokról, Lilium Aurum, Dunaszerdahely, 2005. 28–30. Hasonmás kiadás.

83 SZEDER: 33–36.

84 JERNEY János: A palócz nemzet és Palócz krónika lengyel és orosz évkönyvek nyomán, Históriaantik Könyvkiadó, 2011. 67.

85 JERNEY (2011): 3.

86 JERNEY (2011): 22.

87 A hét kun vezér: Ed, Edumer, Ete, Bunger, Ousad, Bojta, Ketel. JERNEY (2011): 22.

88 JERNEY (2011): 25.

89 JERNEY (2011): 25–26.

90 JERNEY (2011): 26.

91 A magyarországi latin forrásokban Cunus, Cuni, illetve a Cumanus, Cumani néven jelennek meg a kunok. Győrffy György szerint azonban a kun név latinos alakja, a Cunus nem mindig a kunokra vonatkozik, hanem keleti nomádokat jelöl. A magyar gyakorlatban a 13. században jelenik meg a latinos változat, s a krónikákban először szereplő Cuni elnevezés alatt nem kunok szerepelnek. Az 1068-ban történt első pogány kun támadás idején Salamon király alatt a Cuni besenyőket és úzokat jelöl. 1091-ben ismét Cunus nevű nép támadt Magyarországra, ők már feltehetően kunok voltak, akik a Bizánci Birodalomból tértek vissza, és magyar területen portyáztak. S két alkalommal is vereséget szenvedtek I. (Szent) László seregétől. KOVÁCS Szilvia: 243–245.