Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

1. A KIHALLGATÁS

2. A NYELVMESTER

3. TISZTELT, SZERETETT SZÜLEIM...

4. A VELENCEI NŐ

5. LÁZ

6. A FLOTTAPARÁDÉ

7. LEPANTO

8. A FEKETE KALAPBAN

9. EL SOL

10. HALOTT KIRÁLYOK

11. DALI-MAMI

12. ALGÍR VÁROSA

13. DON MIGUEL, A RABSZOLGA

14. HÁROM ÁRULÓ

15. A HAZATÉRÉS

MÁSODIK KÖNYV

1. AZ ELSŐ ESTE

2. UNICA CORTE

3. A SZÍNHÁZ

4. REMÉNY ÉS CSALÓDÁS

5. RIPACS PIAC

6. ANA FRANCA

7. KERESZTÚTON

8. FALUN

9. A KIRÁLYI BIZTOS

10. VÉRVIZSGÁLAT

11. 2,557,029 MARAVEDI

12. A FURCSA BÖRTÖN

13. ESCORIAL

14. A LOVAG

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Bruno Frank

AZ ÉLET VÁNDORA
CERVANTES REGÉNYES ÉLETE

fordította:
Halász Ernő

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-495-5 EPUB
ISBN 978-963-559-496-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1934

a mű eredeti címe:
A Man Called Cervantes

az elektronikus változat az 1943. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Frederick MacKenzie (1788 – 1854)
rézkarca részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.
A KIHALLGATÁS

Kocsi nem volt Madridban. A bíboros-követnek öszvéren kellett mennie a kihallgatásra. Szereztek neki egy fehér öszvért, ezen lovagolt oldalt ülve, mint az asszonyok. Fénylő reverendája dús redőkben hullott alá. Lapos, bíborszínű kalapjára finom, jeges eső esett. Az öreg Fabio Fumagalli, a Szent Péter templom kanonok ja, kantárszárnál vezette öszvérét. A bíboros mögött és oldalán kíséretének tagjai taposták a sarat; három alacsonyabb rangú pap, számos szolga. Valamennyien komor arccal nézték harisnyájukat, amely egészen a lábikrájukig sáros volt. A papok két kezükkel magasra emelték reverendájukat, akárcsak a parasztasszonyok szoknyájukat és a szépen kikövezett római sétányokra gondoltak.

Furcsa fővárosba küldték őket. Ez a király valami mezővárost keresett ki székhelyéül. Sokat mondunk, ha azt állítjuk, hogy tizenötezer keresztény lélek lakott itt együtt. A házak csaknem mind agyagból voltak, egyemeletesek és olyan alacsonyak, hogy az öszvéren ülő bíboros könnyedén elérhette a tetőket. Ez volt a fél világ fővárosa. Ebből a piszokfészekből kormányozták Spanyolországot, Burgundiát, Lotharingiát, Brabantot, Flandriát és az óceánon túli mesés, kincses birodalmakat. Innen kapta utasítását a nápolyi, szicíliai és milánói spanyol alkirály. Ezzel az uralkodóval szemben, aki itt élt kénye-kedvére, már csak a francia király, a velencei köztársaság és a Szentatya állama tudta helyét nagy nehezen megállni. A spanyol öltözék és szokás lett divatossá az egész világon és ez a divat innen indult ki.

A novemberi esőben gyéren haladó járókelők térdet hajtottak a fejedelmi ruhába öltözött lovas előtt. Akik fölnéztek rá, elcsodálkoztak. Egy gyermek ült az öszvéren, vékony, sápadt, beteges arc villant elő a bíborkalap alól.

Giulio Aquaviva bíboros huszonkét esztendős volt. A pápa küldte ide, hogy Don Carlos trónörökös halála fölötti részvétét tolmácsolja. Különös küldetés volt ez, hiszen senki sem kételkedett benne, hogy az apa egyengette fia előtt a halál útját.

Rómától Madridig csaknem egy hónapig tartott a küldöttség útja. A tenger viharos volt, s minduntalan berber rablóhajókkal találkoztak. A főtisztelendő urak félholtan érkeztek meg. Madridban nem valami kényelmes tartózkodás várta őket. A bíboros-követ éjszakákon át ült nedves, kemény ágyában a madridi nunciatúrán és köhögött.

A hosszú, szörnyű tengeri út alatt idejövetelének újabb komor oka is támadt. A királyné halálához is részvétét fejezhette ki. A szép, szelíd Francia Erzsébet mindössze huszonöt évet élt. Portugáliai és angliai Mária után ő volt a harmadik halott Fülöp nászágyában. Amit a király keze megérintett, az elhervadt és elpusztult.

Az utazásnak tehát éppen elég ürügye akadt. Mert titkos és igazi célja egészen más volt. A legkatolikusabb király, a hit pajzsa, az eretnekek hóhérpallosa és a Vatikán között viszály uralkodott. V. Károly fia porba hullt az Isten és a tiszta tanok, de nem a pápa előtt. »Spanyolország számára nincs pápa« - mondotta nyílt ülésen a királyi tanács elnöke... A huszonkét éves, beteg úr igen komoly üzeneteket hozott.

Mert az állandó nuncius semmit sem tudott elérni. Kihallgatást csak ritkán kapott, újra meg újra írásbeli érintkezésre utasították. Fülöp király szerette az írás útját. Csendesen és kitartóan töltötte idejét papírjai között. Amilyen keveset beszélt, olyan szívesen, olyan rendszeresen írt. Imádság és okmány - ez volt az élete.

A pápa részvététnyilvánító követétől remélte azt, amit hivatalnoka nem tudott keresztülvinni. Tragikus körülmények között kell majd ennek a fiatalembernek a király előtt megjelennie, de talán megtalálja az utat őfelsége érzelmeihez, sötét terhektől roskadozó lelkéhez. Aquavivát szerették Rómában. Maga Pius, ez a kérlelhetetlen öreg dominikánus is szerette. Talán Fülöp is megkedveli.

Az állandó nuncius tele volt rosszindulattal. Házában rosszul szállásolta el a beteg főpapot. Senki sem törődött vele, kíséretének enni sem adtak.

Végül is Fumagalli kanonok botrányt csapott. A kanonok romagnai paraszt volt, fehér szakállt hordott és hatalmas termetével inkább katonának, mint papnak teremtették. Az Aquaviva-házat fiatal kora óta szolgálta. Ő is szerette a magas egyházi méltóságra felkent, szelíd és jámbor fiatalembert. A ház urával rövid, kíméletlen vitája volt, s azután megjavultak a dolgok.

A nuncius gúnyos rosszindulattal látta, hogy a nem kívánatos vendég ideje tétlenül telik. Már három hete volt itt. Hódolatteljes kérdezősködésére, mikor kap kihallgatást Őfelségétől, napokon át egyáltalán nem jött válasz. Végül az állami kancellária értesítette: fejezze ki részvétét írásban. írásban, ami megfelelhetett akárki másnak, de az egyházfejedelemmel szemben, aki ezer veszély között utazott egy hónapon át, ez alig elviselhető neveletlenség volt. De nem maradt más hátra, még egyszer elő kellett terjesztenie a kérelmet. Nem térhetett vissza Rómába úgy, hogy bevallja Péter utódának: követedet be sem eresztették a király házába. Mikor végre engedélyt kapott a megjelenésre, az erők egyensúlya már eleve alaposan eltolódott. És ez volt a tulajdonképpeni cél.

Megérkeztek a királyi kastélyhoz, de a papok nem találták a bejáratot. A várszerű, zegzugos Alcazar körül állványok emelkedtek. Az esőben is dolgoztak a munkások. Fülöp házain állandóan folyt az építkezés.

A papi menet megkerülte az egész szögletes épülettömböt. Az egyik hátsó kapunál a követ leszállt öszvéréről. Hatalmas kalapú, sárga ujjasmellénybe, vörös-sárga bugyogóba öltözött dzsidások álltak őrt. Szót érteni nem lehetett velük. Németek voltak. Végül a szolga hívására papi ruhás férfi jött le a meredek lépcsőn és latin nyelven felvilágosítást adott. Innen nem lehet bejutni a királyi termekbe. Újból felültek hát öszvérükre és félkörben visszamentek a beállványozott elülső homlokzathoz.

A kíséret ott maradt az egyik földszinti őrszobán. Hideg volt, az apró, begerendázott ablakokon át alig szűrődött be valami fény, pedig már délre járt az idő.

Ez aztán kéjutazás! - mondta Fumagalli, aki térdén tartotta a követ bíbor kalapját. - Őeminenciája majd még belehal ebbe a kirándulásba.

A bíboros lassan haladt fölfelé a sötét lépcsőkön. Rossz szag terjengett ebben a középkori várpalotában. Oldalt udvari méltóság lépkedett egyre följebb. Azt hiszem, a spanyol király a tetőn lakik és ott vár rám - gondolta Aquaviva, mert bíbor ruhájában is vidám kedélyű volt, minden jámbor okossága mellett is jóságosán derűs ifjú.

A legfelső emeleten oldalvást kellett fordulni. Először keresztülmentek egy nyitott folyosón fenn a párkányzaton, ahová befújt az északi szél és ahonnan látni lehetett az egész, agyagtól piszkos, szegényes városkát és távolabb Castilia csupasz, szomorú felvidékét. Azután alacsony és hosszú termek következtek, amelyeknek bútorzata mindössze néhány ládából állott. Reverendás papok álltak mindenütt csoportokban, beszélgetve, tétlenül várakozva. Most egy négyszögletes, fegyveres katonákkal teli szoba következett. A tiszt csörömpölve szalutált. A következő helyiségben, egy egész üres folyosón, addig kellett a bíborosnak várakoznia, míg az udvari méltóság bejelentette.

Közvetlenül Aquaviva feje fölött ércesen és visszhangtalanul megszólalt a déli harang. Az ajtó kinyílt, a kamarás beengedte a bíborost.

A szoba világos volt. A magas ablakokon át, jobbról és balról, tompa, meszes fény hullott az asztalra, amelynél Fülöp dolgozott. A király félretette írószerszámait és tágra nyílt, kimondhatatlanul nyugodt szemével a belépőre pillantott. A bíboros meghajolt és az udvari illemnek megfelelő tartásban megszólításra várt. A király azonban hallgatott. így a bíborosnak bőven volt ideje, hogy megfigyelje a keresztény világ legtöbbet emlegetett urát. A látvány meglepte és ennek magyarázatát is tudta adni. Fülöp kalap nélkül volt, ahogy egyetlen arcképén sem láthatták és ahogy nem szokták elképzelni. Most láthatta a bíboros, milyen szőke volt a király; selymes haja világosszőke, csak kevéssel sötétebb a szakálla, amely bekeretezte a széles, szellemes szájat. Az orr finom és bájos, a fehér bőr porcelánszerűen átlátszó, az uralkodó benyomás eleganciáról és ápoltságról tett tanúságot. A kellemes összbenyomást csak az előre ugró magas homlok okozta bizonytalan, fenyegető vonás zavarta meg.

A király öltözéke fekete bársonyból volt. A gyász e napjaiban nem viselt nyakfodrot, az aranygyapjas rend sötét, drágakövekből kirakott láncon lógott mellén és halványan csillogott.

- Kezdjem én el? - gondolta magában Aquaviva és kellemetlen érzéssel állapította meg, hogy arca és keze furcsa forróságtól ég. Kissé tanácstalanul nézett körül a királyi teremben. Itt nem sok látnivaló akadt. A falakat gobelinek takarták. Néhány nehéz és egyszerű bútordarab állt a falak mentén. Fülöp mellett kis asztalka, rajta a kereszt és két ezüst ereklyetartó.

- Őszentsége fiatal papot küld hozzám - mondta halkan egy udvarias, üres hang, fáradságosan összerakott olasz nyelven. - Halljuk a megbízást!

- Felség, a Szentatya üdvözletét és apostoli áldását küldi önnek. Az én megbízatásom az, hogy elmondjam, milyen mély, őszinte részvéttel értesült őszentsége Don Carlos infáns haláláról és naponta szüntelen imádkozik az elhunytért...

- Ez túlnagy megtiszteltetés ennek a hercegnek - mondta a fénytelen hang.

Aquaviva elhallgatott. Erre nem számított. Ha a keresztény világ bármelyik udvarában kertelés nélkül beszéltek volna erről az izgalmas halálesetről, egészen bizonyosan maga a király talál szavakat a dolgok elsimítására. Hiszen megvolt rá az oka.

Ez a herceg nyomorék és félig őrült volt. Minthogy örököse volt a fél világnak, az egész világ ismerte gyermekkora óta minden lépését. Az egész világ tudta: a csecsemő dajkáinak mellét úgy összeharapdálta, hegy ezek belehaltak, az egész világ tudott arról, hogy a gyermek elevenen karóba húzatott állatokat, udvaroncokat heréltetett ki, az egész világ tudott a herceg dühkitöréseiről, sírógörcseiről, epileptikus rohamairól. Ez a félig állat az apjától sem riadt vissza. Hogy halált esküdött rá, azt még csak el lehetett volna viselni, de az elmúlt karácsonykor köztudomásúvá lett az a terve, hogy Flandriába menekül és ott élére áll az eretnekeknek. Valami titokzatos gyorsasággal Rómában is ismeretessé lett ez. A pápát aggodalom szállta meg. De megnyugtatták. A herceg már fogoly Madridban. Azután meghalt. E halál fölötti részvétet tolmácsolta Aquaviva.

- Őszentsége - mondotta tovább nagy megerőltetéssel - gyászmisét rendelt el. Ezt szeptember 5-én a Szent Péter templomban celebrálták. És őszentsége, hogy egy ilyen hatalmas birodalom örökösének megadja a legnagyobb megtiszteltetést, személyesen jelent meg ezen az egyházi ünnepségen. Felség, szabadjon rámutatnom: mind a mai napig ilyen nagy tisztességben csak királyok részesültek.

- Csak királyok - ismételte a király, hirtelen kemény latinra fordítva a szót.

- Köszönet a Szentatyának. Isten megajándékozott azzal, hogy az igaz hitet, az igazságosságot és a békét sértetlenül megtarthattam és életem néhány esztendeje után a rám bízott országokat rendben hagyhatom hátra. Elsősorban minden utódom személyétől függ. Az Úristen azonban vétkeim büntetéséül Don Carlos herceget annyi fogyatékossággal ruházta fel, hogy teljesen alkalmatlan lett volna az uralkodásra. Ha rászáll a birodalom, veszélybe kerül. Nem maradhatott életben. Üljön le!

Az utolsó szavakat pontosan ugyanolyan hangon mondta, mint az előzőket. A fiatal bíboros kábultan és elkápráztatva a sok váratlan eseménytől, a nagy őszinteségtől, hirtelen nem értette meg a hozzáintézett szavakat.

- Üljön csak le - ismételte a király.

Egyetlen ülőalkalmatosság volt csupán a szobában, egy alacsony zsámoly. Mikor Aquaviva leült, selyem reverendájának suhogása olyan volt, mint valami vigasz.

- Felség, én engedelmeskedem, de szeretném további megbízatásomat állva elmondani. Ezt a megbízást a Szentatya már nem adhatta meg személyesen, de tudom, hogy szívéből küldi nekem a tengereken keresztül. Az Úristen néhány hét előtt magához szólította a királyné Őfelségét is, a legjobb, a legjámborabb, a legnemesebb lelket és így...

- Jól van bíborosom, van még valami?

Az udvarias hangban volt némi elutasítás. Mert ezt a vidám, jóságos, elragadó francia asszonyt szerette a király.

- Vannak még bizonyos ügyek, Felség.

- Ügyek? Minden bizonnyal. A pápának állandó képviselője van udvaromnál.

Aquaviva arcán két piros folt - akárcsak a ruhája - gyulladt ki.

- Az állandó nuncius már régóta távol van a Szentatyától. Őszentsége kéri, kegyeskedjék az én szavaimat úgy tekinteni, mintha az ő szájából jönnének.

- Figyelmesen hallgatom - mondta Fülöp. A szélvihar odacsapta az esőt az ablaktáblákhoz. Mindketten elhallgattak. Mikor ez a sistergő zaj elmúlt, a király lassan és kiszámított pontossággal folytatta:

- Őszentsége tudja, - és ezen nem is lehet változtatni - én inkább lemondok koronámról, semmint beleegyezzem abba, hogy elragadják tőlem azt, ami előttem a császár és király, uralkodóm és atyám tulajdona volt.

Lemondok a koronámról... Caesari latinsággal mondta ezt, a mondat minden egyes része, akárcsak a kő. Itt nem a szólásformákról volt szó. Ez az ember egyre ezt mondta: »Ha az én fiam egykor eretnekké lenne, magam hordanám a fát ahhoz a máglyához, amelyen elégetik.« Még nem volt fia, mikor így beszélt... Erről a határozott, nehéz és lassú lélekről mindent fel lehetett tételezni. Nem Rómán keresztül, közvetlen úton kapta Isten parancsát ez a férfi, aki örökölte az uralmat. Spanyolnak és igazhívőnek lenni, ez nála egyet jelentett. Isten terhekkel megrakott intézője volt, földi királysága e beláthatatlan hatalommal csak keskeny előszobája az örökkévalóságnak, amelyre elmozdíthatatlan tekintetét szegezte. Kinn a Sierra sivár vidékén már állt az Escorial hatalmas sírboltja, jámborságának kőbe épített álma, mely e kopár vidéken kopáran terült el, a hatalom vára, a hit kaszárnyája, a templomi sírbolt, ahol családjának halottjait akarta egyesíteni. A király szép, elegáns úr volt és negyven esztendős. De máris elrendeltetett minden részletével az a harmincezer gyászmise, amellyel a spanyol papok hadserege majdan biztosítja lelkének útját az üdvösséghez.

Ennek a királynak a múlt egyetlen pápája sem felelt volna meg jobban, mint az az öreg ember, aki most Szent Péter székében ült, az aszkéta szerzetes, az egykori fő-inkvizítor, Fülöp komor, fénytelen ellenképmása túl a Déli-tengeren. És ezzel a pápával került ő most viszálykodásba.

Nem kevésről volt szó. A szakítás veszélye és a spanyol államegyház fenyegetett. A jelek erre mutattak.

Giulio Aquaviva beszélni kezdett. Bíborsapkás fejét lehajtva, pillantását a szőnyeg egyik állati figurájára szegezve, felsorakoztatta a legkatolikusabb uralkodó előtt a vatikáni sérelmeket. Halkan kezdte, apró, kevésbé jelentékeny dolgokkal, majd mesterien fokozva következett a megütközés, elszomorodás, elszörnyülködés. Beszéde egyetlen szakaszából sem hiányzott egy-egy jámbor bók a király felé, egyre jobban és jobban kiemelte Őfelsége érdemeit, hogy azután annál jobban panaszkodhassék és vádolhasson. Összeszedte minden okosságát, hitének minden erejét és tudattalanul - beteg ifjúságának minden megható kecsességét is. Milyen törékenyen bájos eszközöket vesz igénybe az igaz hit - gondolta volna minden más hallgató. Itt minden kockán forgott. A pillanat döntő volt. Nagyon valószínű, hogy e perc sohasem térhet vissza. Giulio szintén latinul beszélt, gyönyörű latinsággal, a király iránti udvariasságból, mert ő is ezt a nyelvet használta.

Mennyi nehézség merült fel. A pápa teljes lélekkel el akarta ezeket oszlatni, szerette és becsülte a királyt, benne volt minden reménysége az eretnekség ellen, amely mindenütt oly ijesztően terjedt. Micsoda keresztényi örömmel értesült csak nemrégiben is arról, hogy a flandriai eretnekség fejét, Egmont grófot, nyilvánosan kivégezték a brüsszeli vérpadon, tekintet nélkül azokra a szolgálatokra és győzelmekre, amelyeket ez az eretnek egykor teljesített és kivívott. Egész bizonyos, hogy a túlkapások és sértések most is csak alárendelt szolgák művei, őfelsége ezeket nem helyeselte.

Így például elviselhetetlen volt a nápolyi spanyol alkirály, az alcalai herceg magatartása, aki kigúnyolta a tekintélyt. A püspököket, a Vatikán követeit napokig várakoztatta a legrosszabb előszobákban. Ha végre elébe jutottak, ágyában fogadta őket és azt mondják, hogy gyakran nem egyedül feküdt itt.

Fülöp nem válaszolt, lelógó alsó ajakkal bámult bele az üres semmibe.

Errefelé ez nem volt másként. Csak esztendeje, hogy a pápa eltiltotta a bikaviadalokat, a rendezőket egyházi átokkal fenyegették. A bikaviadalokban elesetteket nem volt szabad egyházilag eltemetni. És mégis így temették el őket. És a püspökök nem mondták ki az egyházi átkot.

És a csődület és a pompa nagyobb volt, mint valaha. És végül mindez mégis csak a király szeme előtt történt.

Aquaviva felemelte tekintetét és tiszteletteljesen várakozó pihenőt tartott.

Fülöp válaszolt, persze csak néhány szóval. De egész különös: Aquaviva nem értette a választ. A király beszéde valahogy idegenül hangzott, mintha elcsúszott volna a füle mellett. Lázas vagyok? - gondolta Aquaviva. - Azt hiszem, mégis csak tiszta a fejem... Nem kérdezhetett. Folytatta.

Ezek részletek voltak. Dehát egyáltalában figyelemre méltatják-e még Spanyolországban az apostoli jogszolgáltatást? És mi van a pénzügyekkel? Hát nem adóztatta-e meg a király kénye-kedvére a papságot és nem juttatott-e hatalmas összegeket a spanyol államkasszába ahelyett, hogy ezt a pénzt a katolikus keresztény világ római főpénztárába küldte volna? Isten tudta és a király is, hogy a Szentatyától távol állt minden haszonlesés. Krisztus helytartója úgy élt, mint a kolduló szerzetes. Ebédje leves és félpohár bor, vacsorája egy kis gyümölcs. Ruházata olyan kopott, hogy egyenesen megütközést keltett. De pénzre volt szüksége, hogy gondoskodhassék a hatalmas birodalomról, amelyet gondjaira bíztak. Szeretett, kiváló fiát arra kérte, lássa ezt be.

A király ismét néhány mondattal felelt. A bíboros megint csak nem értette meg. Pedig a figyelésben úgy megerőltette magát, hogy kiszáradt száját is nyitva felejtette. A szégyen, a bosszúság, a tanácstalanság könnyeket csalt a szemébe. És a király ekkor észrevette, hogy a bíboros nem értette meg válaszát. Aquaviva úgy vette észre, mintha a gondosan ápolt arcon enyhe mosoly futott volna végig. Ez tévedés lehetett. De az Isten szerelmére, mit és hogyan beszélt ez a király? Valami különös latinsággal - mert az biztos, hogy nem olaszul beszélt, bár néha nagyon hasonlóan hangzott és egyes szavakat meg is lehetett érteni. Mindegy T A bíboros nem ülhetett és tépelődhetett itt, tovább kellett harcolnia az ingatag, süppedő talajon. Ebben a pillanatban Aquaviva, a jámbor ifjú, szótlanul vatikáni lakása után vágyódott, kicsiny, homályos, mindig oly jól fűtött házi kápolnája után, ahol annyira szeretett imádkozni az umbriai Perugino gyönyörű Máriaképe előtt. Ezek voltak a boldog órák.

De most a Szentatya megbízásából meg kellett tennie az utat a tisztító tűzön keresztül. Nos hát, át kellett jutnia a lángokon.

Felemelkedett helyéről. Hangja csengett, akár az érc. Most arra a legjelentősebb ügyre került a sor, amelyet végül el kellett intézni. Toledo szerencsétlen érsekéről volt szó, az ország első főpapjáról, Bartolomé Carranzáról, akit a spanyol inkvizíció azzal vádolt, hogy Luther tanai felé hajlik. Aquaviva hangsúlyozta, ez csak a spanyol inkvizíció vádja, Róma sohasem hitt ez érdemes férfiú bűnösségében. A pápa, a szigorúak között is a legszigorúbb, nem találja őt vétkesnek. Ha ügye a Kúria elé került volna, a szerencsétlen aggastyán már rég szabad. De a spanyol bírák ellenszegültek - mégpedig a király egyenes parancsára. És közben a toledói püspökség, az első és a leggazdagabb Spanyolországban, elárvult és hatalmas jövedelmét maradéktalanul az állam élvezi. A király könyörtelenségének igazi okát ebben látja - nem a Szentatya, nem az ő követe, de az egész világ közvéleménye.

Történjék, aminek történnie kell. Aquaviva fel- emelkedett, mert a pillanatot megfelelőnek tartotta - a Szentatya ezt nem tűri tovább, e tekintetben a legvilágosabb megbízást adta neki. Itt a spanyol és a római teológia döntő harcáról van szó. Az a kérdés, vajon a legkatolikusabb uralkodó, a hit pajzsa, az eretnekek pallosa, aláveti-e magát a pápa tekintélyének, vagy megveti azt, spanyol államegyházat, tehát elszakadást akar-e. A pápa félreérthetetlenül ki akarja jelenteni, hogy ebben az esetben nem riad vissza semmitől - még az egyházi átoktól sem!

Csönd. Mély csönd.

A király nem horkant föl, nem tett egyetlen mozdulatot sem, fehér arcának egyetlen vonása sem változott. Udvariasan figyelt és pillantása a bíboros mellett, oldalt a fali takaróra esett.

Aquaviva ünnepélyesen beszélt:

- Az apostoli szék az inkvizíció ellen dönt. Az érsek visszatér Toledóba. A pápa visszahelyezését követeli. Carranza megérdemli ezt.

És hirtelen enyheség és melegség ömlött el a bíboros szavain.

- Nemcsak a kereszténynek, az alázatos katolikusnak, de a gyermeknek is engedelmeskednie kell, mert a császár és király, Fülöp uralkodója és apja, a dicső Károly Yuste kolostorában ennek a Carranza püspöknek karjai között halt meg.

Nos, mindent elmondott. Aquaviva szűk melléből mélyet lélegzett. Jól kezdte, jól folytatta, elment a legvégsőkig, egyházi átokkal fenyegetett és beszédét az emberi lélek harangszavával fejezte be. Erre válaszolni kellett. Ez nem lehetett az irodák ügye, ezt nem lehetett írásbeli útra terelni. A bíboros várakozott.

A király is. Azután anélkül, hogy tekintetét felemelte volna, tompa hangon beszélni kezdett és Aquaviva - nem értette. Bár a király szavai így kezdődtek: »Imperator et rex, dominus meus et páter«, £ szólásforma megcsúszott, átváltozott. Hol is van a füle? Fülöp spanyolul beszélt hozzá, mindenesetre valami különös spanyol nyelven, ahogy sötéten gyanította. Így volt. A spanyol halkan és állandóan kissé megváltoztatta beszédét, a nyelv és torokhangokat elhagyta, az o-t u-betűvé mélyítette és ezzel olyan csalóka ál-latin nyelvet teremtett, amelyről a másik mindig azt hitte, hogy már-már elkapja, de amely mégis kisiklott az értelméből. Mesteri játék volt.

Giulio kis híján sírni kezdett. Miért is jött ide, ha nem ismeri a nyelvet? De ki hitte volna, hogy erre szükség van?! Az előkelő világ nyelve még mindig az olasz volt, az egyház neveltjei pedig a latint használták. Ez a két nyelv Európában elég volt mindenféle küldetésnél. Csak ennél az egyetlenegy embernél nem.

Most eszébe jutott, amit a francia követ tegnap suttogva mesélt neki: a király órákon át figyelte fiának lassú haldoklását a börtönfal nyílásán keresztül, nyugodt lélekkel, anélkül, hogy észrevették volna. Tegnap még Fourquevaux úr egyetlen szavát sem hitte el: most már igen.

Fülöp beszélt részletesen, hangjának finom változataival, halkan bár, de elegáns, hatásos kadenciákkal, nyugodt, látható élvezettel. Volt hozzá ideje. A vörös kabátos, szerencsétlen ifjú úgy látta, estig fog beszélni. Füle mellett minden zúgott és zizegett, néha-néha egy félig meghitt szó mintha átjutott volna a hullámverésen. Szédült, csaknem visszazuhant a székre. Hiszen beteg is volt. Az udvarias hang befejezésül olasz nyelven ezt mondta:

- Ez minden, amit mondhatok, bíborosom. Nem tartóztatom tovább!

Mintha a király láthatatlan mozdulatára valahol csengő szólalt volna meg, az ajtó kinyílt és már ott állt a kamarás, hogy a bíborost elvezesse.

Kinn elállt az eső. A nap, akárcsak télen, bágyadtan sütött. Az öreg Fumagalli kantárszáron vezette az öszvért. Gondterhesen tekintett fel urára és növendékére, akit halálsápadtan és kimerültén tettek fel a női nyeregbe.

- Fáradtnak látszol, drága fiam - mondta halkan a kanonok.

Jó és nagyon rossz órákban ugyanis még mindig tegezte a bíborost, akárcsak gyermekkorában.

- Fáradt vagyok - mondta az öszvér utasa.

- Itt kell hagynod ezt az országot, Giulio. Ez az éghajlat nem neked való.

- Megyek, mihelyt hívnak.

- Hát mi dolgod még itt? Mit akarsz még itt?

- Spanyolul tanulni. Keress nyelvmestert!

2.
A NYELVMESTER

- Tele van az egész előszoba, Eminenciás uram - mondta a kívülről visszatérő Fumagalli.

- Egy tucat legényke ül itt, valamennyi éhesnek és nyomorúságosnak látszik.

- Egy tucat nyelvmester! Honnan jönnek ezek?

- A humanista iskolákból. Hat vagy hét van ebben a faluban és mindegyiknek küldtem egy cédulát.

- Nagyon praktikusan csináltad - mondta Aquaviva.

- Csak azt szeretném tudni, miért akarsz még spanyolul tanulni?

A bíboros ránézett.

- Még? Azt mondod, Fabio: Még? Nem becsülöd hosszúra az életemet, ugye?

- Még - mint felnőtt férfi és egyházfejedelem! - kiáltott Fumagalli ijedten.

- Egy történetet mesélek el neked. Figyelj ide. Socratest halála előtti estéjén börtönében meglátogatta egyik barátja. A zenetanárt találta ott, aki lantján új dalt adott elő. »Hogyan? - kiáltott fel a barát. - Holnap meg kell halnod és te ma még új dalt tanulsz? És Sokrates felelt: Hát mikor tanuljak, kedvesem?

- Ki beszél halálról!? Ez a kis köhögés? Elég meleged van?

Aquaviva karosszékben ült, jól betakarva, mellette bronzból készült széntartó, amely három csodálatosan kidolgozott oroszlántalpon nyugodott. Parázs izzott benne. Fumagalli ezt a szép tárgyat sajátkezűleg hozta el az apostoli nuncius hálószobájából, anélkül, hogy bárkit is megkérdezett volna.

- Jó melegem van, - mondta Aquaviva - ami pedig a spanyol nyelvet illeti, nincs kizárva, hogy még egy kihallgatást kapok és milyen szép lesz akkor, ha a királyt néhány spanyol kifejezéssel lephetem meg.

Fabio összehúzta szemét. Mindig olyan gyanús kedélyességgel beszélt a bíboros erről a királyról. Mondani azonban nem mondott el semmit. De az audiencia óta betegebb volt.

- Második kihallgatás! Nem hiszek benne. A király fönn van az Escorialban és a kőművesekre vigyáz.

- Mindegy. Spanyol nyelv nélkül nem boldogulunk. Nagyon fontos ez a vatikáni levelezés szempontjából is. A Szentatya ezt el fogja ismerni.

- Ahogy Eminenciád gondolja. Hát akkor beeresztek néhányat a madárkákból!

- De egyenként, Fabio. Mindig csak egyet!

Az előszoba emberszaggal volt tele. A pályázók száma csaknem megkétszereződött. Nagyobbrészt rosszul táplált és mosdatlan fiatalemberek voltak. Fekete, durva anyagból készült diákgallérjukban sorban ültek a bársonnyal behúzott pádon, sapkájukat kezükben szorongatták és rosszalló pillantásokkal tekintettek egymásra. Ki lesz a boldog nyertes ebben a szerencsejátékban?

Ebből a rosszszagú társaságból föltűnően kivált egy alak, akit Fumagallinak, akarva, nem akarva észre kellett vennie. Odalépett, mire a férfi fölkelt helyéről és ott állt hosszú, sötét selyem köpenyében. Szakállt nem viselt, ősz fejét magas sapka takarta.

- Uraságod nem tévedésből van itt? - fordult hozzá Fumagalli udvariasan, mert az ismeretlen férfi ruhájáról azt látta, hogy tudóssal áll szemben.

- A mai fogadásnak különleges célja van.

- Ismerem a célt, méltóságos uram és szándékosan vagyok itt.

Fumagalli invitáló kézmozdulattal előre ment az ajtó felé. A tudóssal egyidőben felemelkedett helyéről az egyik diák is. Nyúlánk, élénkszemű fiatalemberke, ugyanolyan öltözékben, mint a többiek, csak talán jobban megmosdott. Bizonytalan mozdulatai azt mutatták, hogy ő is befelé készül.

- Te csak maradj egyelőre, - mondta a talárba öltözött férfi, - Csak elrontanád a dolgot.

A diák engedelmeskedett, újból helyet foglalt. A protekció miatt minden oldalról haragos pillantásokat lövelltek feléje.

- Eminenciás uram, - jelentette a szobában Fabio megfelelő formaságok közepette - a várakozók között, volt ez az úr is. Úgy véltem helyesnek, ha őt bocsátom be elsőnek.

A tudós bemutatkozott. Don Juan Lopez de Hoyos- nak hívják, nevét, mint hozzáfűzte, jól ismerik. A valladolidi egyetem doktora, és élén áll Spanyolország leghíresebb grammatikai és művészi iskolájának. Mindezt nem hallgatta el.

- Az ön látogatása megtiszteltetés számomra - szólt Aquaviva és a székre mutatott. - Ismerem e megtiszteltetés értékét, de alig hihetem, hogy az ön állásában lévő férfi hajlandó lenne elemi oktatást nyújtani.

- Eminenciás uram, előre látható volt, mennyi pályázó jelentkezik majd, éppen ezért idekísértem egyik növendékemet abban a reményben, hogy ajánlatommal hasznára lehetek. A szerencse olyan vak, talán szabad nekem kissé kinyitnom a szemét.

És mialatt ezt mondta, mintha egy kis bosszús elkomorodást vett volna észre a bíboros arcán.

- Az én szememet akarja uraságod kinyitni - ha nem beszélünk hasonlatokban. - Én azonban igen jól látok - és Aquaviva felnevetett.

A humanista vele nevetett.

- A fiatalember, aki kíséretemben van, félénk, nem képes arra, hogy igazi énjét megmutassa. Ha valaki dicséri, rögtön ellentmond. Nem tudná magát Eminenciád kegyeibe ajánlani. És minthogy tehetséges...

- Hiszen csak spanyolul kell tudnia.

- Spanyolul tudni! Éppen ez az! Spanyolul csak az tud, aki latinul is tud. És hogyan tud ő latinul! Ennek bizonyítékát magammal hoztam.

Doktori talárjának ráncaiból két, negyedrétalakú füzetet húzott elő és feketekesztyűs kezével odanyújtotta a bíborosnak.

- Mi ez? - kérdezte Aquaviva anélkül, hogy az írásokat elvette volna. Teljesen visszautasító álláspontot foglalt el a tudálékos mintadiákkal szemben, akire rá akarták beszélni.

- Az egyik füzet - felelt Hoyos, - azt a költeményt tartalmazza, amellyel tanítványom a legutóbbi nyilvános költői versenyen megnyerte az első díjat. Az elsőt, Eminenciás uram, pedig nálunk ezt egyébként csaknem mindig a protekció és a magas társadalmi állás dönti el. A második...

- Maradjunk csak az elsőnél! Talán kegyeskednék uraságod a verseket fölolvasni.

- Örömmel, - mondta a humanista - természetesen egy glosszáról van szó.

- Glossza?

Hoyost láthatóan meglepte ennyi tudatlanság.

- A mi versenyeinken - magyarázta kissé lenézően - a jelöltek egy versestémát kapnak. Ezt azután ott helyben hibátlan strófákban kell kommentálniuk. A téma sorait ismételniük kell.

És máris olvasta:

Múltam, hogyha el nem járna,
Vágyam, ha valóra válna,
Szerencsém, ha felújulna,
Akkor lennék boldog újra.

- A téma tehát a múlandóság?

- És íme a glossza, - mondotta Hoyos:

Elröpül e földi élet,
Elsuhan a boldogság is.
Halott madár föl nem éled.
Elhervad a legszebb ág is.
A sok szép nap szerteszéled,
Ősz kerül a nyári tájra,
Holnap közeleg a mára
Lelkem mégis felvidulna,
Oh, mily boldog lennék újra,
Múltam hogyha el nem járna.

- Förtelmes! - mondta Fumagalli ugyancsak latinul. A humanista szíven találva nézett körül. Anélkül, hogy észrevette volna, Aquaviva szigorú pillantást küldött barátja felé.

- Csak azt gondolom, - magyarázta a kanonok - bizonyos ellentétek látszódnak itt. Mert a szerencse vagy madár, szárnya van és a levegőben repül, vagy nyári táj, de a kettő együtt...

- Nem uram, ez semmiképpen sem mond ellent a művészetnek. A művészet átalakítja a maga alakjait és minden pillanatban más-más megvilágításban mutatja be. Ez elemi törvény - fejezte be szavait szánakozóan. - De engedje meg Eminenciád, hogy folytathassam.

- Kérem!

Mások öröme nem csábít,
Nem kell a pompa és a fény,
A gazdagság el nem kábít,
Nem hív a csalóka remény.
Szívem békéjére vágyom,
Hogy mint gyermek, tiszta ágyon
Csendben megpihenjek szépen,
Mint a, lepke színes réten
S visszatér igy boldogságom.

- Elég! - mondta a bíboros - már mindent tudok. – De hiszen még nincs vége. Még két strófa hiányzik. - Azok nyilván ugyanígy sikerültek, Hoyos mester. De mi bizonyságom van arra, hogy ez a fürge latinista ugyanilyen ügyes spanyol nyelvmester is?

- Ezt a második irat bizonyítja - és olyan gyorsan Aquaviva felé nyomta a második könyvecskét, hogy a bíboros nem térhetett ki előle, hogy kézbe ne vegye.

A könyvecskét finom papírra nyomták, fedőlapján ravatalt ábrázolt, amelyet elborítottak a címerek jelvények, figurák, feliratok és gyertyák és lobogó zászlók vettek körül.

- Amit Eminenciád kezében tart, az a nemrég elhunyt királyné temetéséről szóló hivatalos tudósítás. Tegnap jelent meg. A gyász-ódát - a leghivatottabb kritikusok választották ki - az a fiatalember írta, akit ajánlok és akinek versét az az úr förtelmesnek mondotta.

- Ne vegye tragikusan, felejtse el! Ami azonban az ódát illeti...

- Spanyolul van, Eminenciás uram, így hát ön nem értheti. Higyjen az én tekintélyemnek, ha azt mondom, a legnemesebb, a legvirágosabb castiliai nyelven írták, tele hasonlatokkal és elegáns képekkel, és amennyire csak lehetséges, egészen más, mint a mindennapi nyelv.

- Aha!

- Tanítványomat már származása is a szép formákra kötelezi. Nemesi családból való, hidalgo...

A rektor Fumagalli felé pillantott, a kanonok azonban részvétlenül bámult ki az ablakon és előrehajolt székén. A rektor folytatta:

- Tanítványom közeli rokonságban van... - és suttogva mondta nevét.

- Valóban? - kérdezte Aquaviva - ez érdekes és örömmel tölt el.

- így tehát behívhatom?

- Kérem, Hoyos mester.

A humanista búcsút vett és Aquaviva elbocsátotta olyan mozdulattal, amely valahol a középen volt az üdvözlet és az áldás között.

- Miguel! - hallatszott az előszobából - őeminenciája vár.

És a tudós a másik ajtón távozott.

Az élénkszemű fiatalember belépett. Mikor mély meghajlás után kiegyenesedett, arcán a határtalan csodálkozás komikus vonásai voltak láthatók. Nyilván arra készült, hogy ősz pátriárka elé kerül - és hasonlókorú férfit látott. Nyitva maradt a szája és sasorra mellett villámló szeme kerekre tágult. Ez a sasorr is komikusán hatott, olyan volt, mintha a még teljesen ki nem alakult arcon csak egymagában lett volna befejezve és az arc többi része csak később igazodnék majd hozzá.

- Lépj csak közelebb, - mondta a bíboros és úgy érezte, hogy a nevetés csiklandozza a torkát. - Lelkes pártfogóra találtál rektorodban.

- Hoyos mester nagyon jó hozzám, Eminenciás uram. Tudja, hogy szegény vagyok és segíteni akar rajtam.

A diák hangja nem volt mély, de csengő és férfias melegséggel teli.

- Mint látom, költő vagy.

Aquaviva magasra emelte a ravatalos füzetet.

- Éppen ez az, ami aggaszt Eminenciás uram, vajon nyelvtanárnak is alkalmas leszek-e? Ha az ember megszokta, hogy a világon mindenről spanyol és latin verseket faragjon, a végén elveszti a természetességet. Más a költészet és más a mindennapi élet.

- Így hát tulajdonképpen azt gondolod, ne a diákok között keressek magamnak nyelvtanárt?

A diák elvörösödött.

- Mialatt kint ültem, valóban azon gondolkoztam, vajon nem felelne-e meg inkább Nagyméltóságodnak az első jobbfajta ékszerész, vagy fegyverkovács?

- Ülj csak le, - mondta a bíboros.

A legényke helyet foglalt.

- Úgy beszélsz, mintha nem is akarnád elnyerni az állást.

- Égek a vágytól, Eminenciás uram, hogy elnyerhessem. Felmérhetetlen szerencsének tartanám. De szörnyen aggódom, vajon nem okozok-e kiábrándulást?

- Hiszen vannak előnyeid is. A fegyverkovács, vagy más valaki, akire gondolsz, a nép nyelvét beszéli, te azonban híres családból származol, nemes vagy...

- Hogyan?

- Nos, mestered valószínűleg nem téved, hidalgo vagy!

- Ó, Istenem!

- Mit jelentsen ez? Olyan büszkén hangzik.

- Filius de aliquo - nemes ember fia és ez valóban büszkén hangzik, de nem jelent semmit. Mindenki hidalgo. Így például mindenki, aki a király székhelyén lakik, királyi dekrétum alapján hidalgo.

- A te fegyverkovácsod is az volna?

- Az volna, Eminenciás uram.

Fumagalli ott a sarokban bólogatott szakállas arcával. Őt már megnyerte a fiatalember és észrevétlenül kis, kedves fintort vágott a bíboros felé. De Aquaviva mintha észre sem vette volna.

Méltósága fiatal kora ellenére is sok öntudattal és udvari ravaszkodással ruházta fel. Ezt a fiatalembert nagyon is nyíltszívűnek találta. Lehet, hogy ez volt a módszere.

- Ha megegyezünk - mondta a bíboros mosoly nélkül - úgy rövidesen el kell hagynod hazádat, őszintén megmondom, helyed háztartásomban meglehetős csekélyke volna. Nem lennél más, csak apród, vagy komornyik. Ne ábrándozz hát másról.

- Boldog lennék, ha Rómába mehetnék, Eminenciás uram.

- Rokonaid társadalmi állása sem szerezne neked kivételes helyzetet. Bizonyára fogalmad sincs róla, mennyi püspöki rokon tülekedik Rómában. Tele van velük a város.

- Most nem értem Nagyméltóságodat, - mondta a fiatalember zavarodottan.

- No csak ne tettesd magad!

Aquaviva szemöldöke között a türelmetlenség ráncai jelentkeztek.

- Mestered azt mondta, unokaöccse vagy az érseknek.

- Melyik érseknek?

- A tarragonai érseknek, Gáspár Cervantesnek.

- Erről nekem is tudnom kellene, Eminenciás uram.

- Hát nem így van?

- Én nem ismerem az érseket, nem tudok róla semmit.

Aquaviva arcáról eltűnt a kétkedő ránc. Pillantást váltott a kanonokkal, ez felkelt helyéről, kinyitotta az előszobába vezető ajtót és hangosan kikiáltott:

- Diák uraimék, az állás be van töltve! őeminenciája nagyon sajnálja!

Lábdobogás. Moraj. A diákok eltávoztak, a szoba levegője tele volt irigységgel és emberszaggal. Fumagalli kitárta az ablakokat.

3.
TISZTELT, SZERETETT SZÜLEIM...

Don Rodrigo de Cervantes Saavedranak és nejének, Dofia Leonóra, de Cortinasnak

Alcala de Henaresban,

a Posada de la Sangre de Cristo melletti házban.

Tisztelt, Szeretett Szüleim!

Alig három hónapja, hogy búcsúzásomkor áldástokat adtátok utamra, de nekem úgy tűnik, mintha már évek teltek volna el. Fiatok azóta annyi újat látott és tapasztalt, hogy ez a levél erről alig adhat megfelelő fogalmat. Naponta hálát adok Istennek, aki kegyesen úgy rendelkezett, hogy már ifjú éveimben megnyíljon előttem az ő világa, telve olyan csodákkal, amelyekről röviddel ezelőtt még álmodni sem mertem.

A pápai svájci gárda egyik kapitánya, aki Spanyolországba utazik, elvállalta e levél továbbítását. Úgy látszik, jó és becsületes ember, így hát rábízok egyidejűleg egy negyven reálról szóló váltót, amelyet a madridi bank nektek készpénzben kifizet. Minthogy lóháton három órányira laktok Madridtól, valaki közületek bizonyára hamarosan felveheti a pénzt. Az összeg nem nagy és arra kérlek, tekintsétek ezt csak kezdetnek. Isten talán úgy rendelkezik majd, hogy egykor gazdag legyek és véget vethessek szűkölködéseteknek. Naponta lehet itt találkozni emberekkel, akik sokkal kevesebb oktatásban részesültek, mint fiatok és mégis nagy jólétbe jutottak.

Kérlek, keressetek ti is alkalmat, hogy hírt adjatok magatokról és megújítsátok áldástokat. Tudósítsatok, mint megy sora Andrea és Luisa nővéreimnek és szeretett testvéremnek, Rodrigónak. Értesítsetek különösen arról, vajon közben meg tudta-e valósítani tervét és beállt-e a király katonájának. Szívből kívánom, hogy így történt légyen, mert azt hiszem, igazat mond közmondásunk:

Pap, matróz, vitéz katona
E háromnak megy jól sora.

Ám, ha azt kérdezitek, hová írjatok nekem ebben a hatalmas Rómában, hogy leveletek elérjen, úgy válaszom elég fenségesen hangzik: a vatikáni palotába. Igen, így van. Fiatok ugyanabban a házban, egy fedél alatt lakik Szent Péter utódával, bár ami a tetőt illeti, ezt nem kell szó szerint venni. Mert sok tető van a Vatikánon és benne több mint ezer szoba. Bizony, ez egész város, még hozzá nem is kicsi! Hosszú idő alatt épült, pontos szabályok nélkül és bizony még az is, aki már régen itt lakik, nehezen ismeri ki magát. Az ezer szobából azonban én csak a legkisebbek egyikét lakom. Ez a szobácska abban a toronyban van, amelyet egykor Paschalis pápa építtetett és a kényelemnél több benne a patkány. Mindig azt beszélik, hogy már lebontják és valami szebbet építenek a helyére, de azután rossz idők következnek, kevés a pénz és minden marad a régiben. így van ez még a Szent Péter templommal is, amelyet Buonarroti mester öt év előtti halála óta nem nagy lendülettel építenek tovább. A főoltár fölé tervezett nagy kupolából most még csak a hatalmas állvány látszik, amelyen azonban ritkán dolgoznak munkások és amelynek korhadt deszkái néha lezuhannak.

Bizonyára azt szeretnétek tudni elsősorban, vajon láttam-e már személyesen a pápát és tudok-e róla hű képet festeni? Eddig kétszer láttam őszentségét. Először az ablakból pillantottam meg, amint a belső kertekben sétált két szerzetessel. Ruhája egyáltalán nem árult el ragyogást és gazdagságot. Fehér köpenyt hordott, amely nem is volt egészen tiszta, födetlen fővel járkált, botjára támaszkodva. Már öreg ember, talán hatvanöt éves. teljesen kopasz, hosszú fehér szakállt hord, nagyon sovány és félelmet gerjesztő. Rögtön látható, hogy nem lehet vele tréfálni és szent hitünk védelme jó kezekben van nála. Az inkvizíció egyetlen üléséről sem hiányzik, már nincs elég börtön az eretnekek befogadására és csak a múlt esztendőben is hatot végeztek ki máglyán, kettőt pedig fölakasztottak. Másodszor a Szent Péter templomban láttam a pápát, amikor misét mondott. Nem a főoltár előtt misézett, - ez évenként csak négyszer fordul elő - de hét nagy, arany gyertyatartó világított és a falakat bíbor borította. A pápa maga áldoztatta meg a híveket és magatartása nagyon különbözött a legtöbb jelenlévő főpapétól, akik meglehetős kényelemmel, födött fővel üldögéltek itt-ott és úgy beszélgettek, mintha ki tudja, hol lennének. Minthogy korán érkeztem, minden részletet alaposan megfigyelhettem. A pápa a szokásos kegyszereket használta, csak a kelyhen tűnt föl nekem egy eddig ismeretlen szerkezet, amely három arany csövecskéből áll. Később nagy titokban megsúgták, ez arra szolgál, hogy a pápát megvédje a mérgezés ellen. Egyébként csak kevesen részesültek abban a kitüntetésben, hogy a pápa személyesen áldoztatta meg őket. Az áldoztatást Saraceni, Serbelloni, Madruzzo bíborosok és az én szeretett gazdám, Aquaviva bíboros folytatta.

Ez egyike volt ama ritka alkalmaknak, amikor gazdám elhagyhatta szobáját. Egészségi állapota nem valami jó, a tengeri út és a madridi téli éghajlat fáradalmait nem tudta kiheverni. Sokan már csak néhány hónapra, legföljebb néhány évre becsülik életét, ő maga pedig a legnagyobb nyugalommal beszél biztosan elkövetkező korai haláláról. Leírhatatlan szelídség és barátságos derű önti el egész lényét és ha egyszer valóban meghal, egész bizonyos, hogy hamarosan az örök üdvösségbe jut. íróasztala mellett kitartó szorgalommal végzi hivatali munkáját, amely röviddel ezelőtt különösen tiszteletreméltó feladattal gyarapodott: reá bízták a nagy ólompecsétet és egyetlen pápai pásztorlevél sem hagyhatja el a palotát, mielőtt ő saját kezével rá nem ütötte a pecsétet. A spanyol nyelv tanulására, amely miatt tulajdonképpen magával hozott, nem jut annyi ideje, amennyit én szeretnék, úgy, hogy gyakran napokon keresztül teljesen szabad vagyok, oda mehetek, ahova akarok. Ilyenkor azt tartom magamról, hogy felesleges vagyok, mint a semmit tevők és lebzselők ama hatalmas serege, amely a Vatikánt és a bíborosok háztartását benépesíti és akik mindegyike olyan titokzatosan jár-kel, mintha nélkülözhetetlen volna.