A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

The Best Science Fiction & Fantasy of the Year, Volume Thirteen, edited by Jonathan Strahan

Solaris 2019, Oxford, UK

Fordította: Abrudán Katalin, Ballai Mária, Hári Katalin, Heinisch Mónika, Juhász Viktor, Kemenes Iván, Kleinheincz Csilla, Kőszeghy Anna, Márton Zsófia, Miks-Rédai Viktória, Mile Csaba, Pék Zoltán, Roboz Gábor, Tamás Gábor, Varró Attila, Vitális Szabolcs

Borítógrafika: Jim Burns

Tördelés: Gelányi Mariann

Copyright © 2019 by Jonathan Strahan

Cover illustration copyright © Jim Burns, 2019

Hungarian translation © Abrudán Katalin, Ballai Mária, Hári Katalin, Heinisch Mónika, Juhász Viktor, Kemenes Iván, Kleinheincz Csilla, Kőszeghy Anna, Márton Zsófia, Miks-Rédai Viktória, Mile Csaba, Pék Zoltán, Roboz Gábor, Tamás Gábor, Varró Attila, Vitális Szabolcs, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

További copyright információk a könyv végén találhatók.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-827-3

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla, Roboz Gábor

Mindenkinek, aki velem tartott az úton, a sorozat ötletének születésétől kezdve egészen a mai napig, köszönettel…

TARTALOMJEGYZÉK

JONATHAN STRAHAN

MÉG EGYSZER, UTOLJÁRA, ÉRZÉSSEL!

(ford. Roboz Gábor)

S. QIOUYI LU

ANYANYELV

(ford. Ballai Mária)

ALYSSA WONG

OLIVIA ÉTKEI

(ford. Miks-Rédai Viktória)

P. DJÈLÍ CLARK

GEORGE WASHINGTON KILENC NÉGER FOGÁNAK TITOKZATOS TÖRTÉNETE

(ford. Vitális Szabolcs)

TADE THOMPSON

SZAKADT

(ford. Mile Csaba)

S. L. HUANG

A NŐ, AKI ELPUSZTÍTOTT MINKET

(ford. Varró Attila)

ANNALEE NEWITZ

A KÉK TÜNDÉR KIÁLTVÁNYA

(ford. Abrudán Katalin)

YOON HA LEE

A CSILLAGHAJÓ ÉS A TEMPLOMMACSKA

(ford. Pék Zoltán)

CARMEN MARIA MACHADO

ILLANÓ, FÉLELMES CSILLAG

(ford. Heinisch Mónika)

NAOMI KRITZER

TÜNDÉRTANI TEREPGYAKORLAT

(ford. Heinisch Mónika)

KELLY ROBSON

BEAVATKOZÁS

(ford. Miks-Rédai Viktória)

JEFFREY FORD

A KÖNYVESPOLC-EXPEDÍCIÓ

(ford. Roboz Gábor)

ALIX E. HARROW

EGY BOSZORKÁNY ÚTMUTATÓJA A MENEKÜLÉSHEZ

PORTAL FANTASYK GYAKORLATI TUDNIVALÓINAK GYŰJTEMÉNYE

(ford. Roboz Gábor)

GARTH NIX

A KŐBE ZÁRT BOT

(ford. Kleinheincz Csilla)

ELIZABETH BEAR

OKÉ, GLORY

(ford. Márton Zsófia)

VANDANA SINGH

VINDAM

(ford. Varró Attila)

KELLY BARNHILL

SZÖRNYŰ IFJÚ HÖLGYEK

(ford. Kőszeghy Anna)

BROOKE BOLANDER

PÁRATLAN, NAGY, ÁRTALMATLAN

(ford. Kemenes Iván)

T. KINGFISHER

A ROSE MACGREGOR IVÓCIMBORASÁG ÉS RAJONGÓI CSOPORT

(ford. Tamás Gábor)

SIMONE HELLER

AMIKOR NEM JÁRT CSILLAG AZ ÉGEN

(ford. Hári Katalin)

ZEN CHO

HA NEM SIKERÜL ELSŐRE, PRÓBÁLD MEG ÚJRA!

(ford. Kőszeghy Anna)

NAOMI NOVIK

ÁLDÁSOK

(ford. Heinisch Mónika)

RICH LARSON

HÚS ÉS VÉR ÉS LÉLEK

(ford. Vitális Szabolcs)

DARYL GREGORY

KILENC UTOLSÓ NAP A FÖLD NEVŰ BOLYGÓN

(ford. Roboz Gábor)

DAVE HUTCHINSON

GOLGOTA

(ford. Pék Zoltán)

JOHN CROWLEY

KOVA ÉS TÜKÖR

(ford. Kleinheincz Csilla)

ANDY DUNCAN

EGY ÜGYNÖK UTÓPIÁBÓL

(ford. Kemenes Iván)

MARIA DAHVANA HEADLEY

FELEJTSD EL, HOGY ISMERSZ, ÉS ÉN SEM FOGOK EMLÉKEZNI RÁD

(ford. Heinisch Mónika)

KEN LIU

MINŐSÉGI IDŐTÖLTÉS

(ford. Juhász Viktor)

N. K. JEMISIN

A MESEMONDÓ HELYETTESE

(ford. Ballai Mária)

URSULA K. LE GUIN

TŰZ FÉNYE

(ford. Kleinheincz Csilla)

EGYÉB AJÁNLOTT NOVELLÁK

FORRÁSOK

MÉG EGYSZER, UTOLJÁRA, ÉRZÉSSEL!

Jonathan Strahan

Üdvözlöm önöket Az év legjobb science fiction és fantasynovellái sorozat tizenharmadik kötetében!

2018 nehéz év volt mindenkinek, aki a Naptól három kőgolyónyira él. Az Egyesült Államok, legalábbis jelen sorok szerzőjének külsős szemszögéből nézve, egyre inkább önmaga rémes paródiájába fordult, bár tény, hogy még külföldről is látszottak változásra utaló jelek, és úgy tűnt, van okunk azt hinni, hogy talán – de csak talán – jóra is fordulhatnak a dolgok. Amerika túlesett saját politikai krízisén, és valami hasonló játszódott le Ausztráliában is, ahol ez a könyv összeállt. És bár mi, akik az észak-amerikai és brit nemzetközösség kiadói területén élve csak táncoltunk, a világ folytatta őrült pörgését. Sokkoló időjárási események, fajkihalások és olyan tragédiák követték egymást, amelyek elől senki nem menekülhetett el. A világ rajtunk kívüli része, ahol az emberiség nagy része él és hal, problémákkal küszködött. De mekkora problémákkal!

Ezzel együtt – bár elképzelhető, hogy jelen sorok szerzője buborékban él – azért nem alakultak teljesen rosszul a dolgok. Legalábbis sokkal rosszabbul is alakulhattak volna. Fajok tértek vissza a kihalás pereméről, egyes emberek kedvesen és tisztelettel bántak egymással, és meg is próbáltak tenni a világért. És volt okunk – megalapozott okunk – azt hinni, hogy ha jelenleg nem is fest túl rózsásan a helyzet, azért igenis van esély az előrelépésre, és egy nap talán még meg is oldhatjuk a problémáinkat. Volt okunk reménykedni. A sok tragédia közepette a Földtől távol keringő űrszondák továbbra is a science fiction álmait próbálták megvalósítani, ellátogattak a Marsra, landoltak üstökösökön és aszteroidákon, és valahol nagyon messze belépett a csillagközi űrbe a második legénység nélküli űrhajó. A Voyager 2 követte testvérhajóját a Nap heliopauzáján túlra, bele a nagy sötétségbe. Engem személy szerint ettől kirázott a hideg. Abban már nem igazán hiszek, hogy az emberiség eljut a csillagok közé, de az álomtól továbbra sem tudok szabadulni.

Ha 2018 nehéz év volt a tágabb értelemben vett világnak, hát a science fiction és fantasy számára sem volt valami könnyű. Ahogy arról tavaly is írtam, a Disney-Marvel továbbra is halálos szorításban tartja a figyelmünket, és összehozott úgy hétmilliárd dollárt a pénztáraknál azzal a rengeteg folytatással, előzménnyel és miegymással. A tavalyi év legnépszerűbb filmje a Marvel-féle Fekete Párduc volt, egy olyan film, amely az afrofuturizmust és az afrikai diaszpóra fejlődő határterületének bemutatását kombinálja a technológiával, a közönség pedig tárt karokkal fogadta. Ez volt a vállalat egyik legélettelibb produkciója, és valósággal ragyogott a hozzá képest nehézkes Bosszúállók: Végtelen háború mellett, amely még közelebb hozta a Marvel-filmes éra második fázisát a lezáráshoz. Ezek mellett a könnyedebb szórakozásra is vevők voltunk. A Pixar által készített A hihetetlen család 2. valószínűleg az év legszórakoztatóbb szuperhőstörténetét mesélte el (és mennyi szuperhőstörténethez lehetett szerencsénk!), a Deadpool 2. mocskosszájú volt és elképesztően vicces, A Hangya és a Darázs pedig szintén remek móka. Az év vitathatatlanul legjobb szuperhősfilmje ugyanakkor a végén esett be: a Pókember: Irány a Pókverzum! okos, fordulatos, jól megírt, és még játékos is tud lenni, tényleg öröm nézni. Ráadásul szép bevételt is termelt. Ahogy az összes többi film. Rengeteg pénzt termeltek.

A science fiction- és fantasyuniverzumok tévés kiterjesztései úgyszintén. A Star Trek a Star Trek: Discoveryvel tért vissza a tévébe: egy sötétebb, dinamikusabb sorozattal, főszerepben a kiváló Sonequa Martin-Greennel és a botrányosan alulfoglalkoztatott Michelle Yeoh-val (aki tavaly ugyancsak brillírozott a Kőgazdag ázsiaiakban). 2019-ben még több Trek-kalandban lehet részünk, érkezik ugyanis a Patrick Stewarttal forgatott Next Generation spin-off. A Ki vagy, Doki? is visszatért egy új évaddal, amely többnyire sikerrel járta be az univerzumot, a főszerepben Jodie Whittakerrel, aki az első női Doktorként nagyszerű alakítást nyújtott, ahogy a kollégái is, de néhány középszerű forgatókönyv valamelyest lehúzta a munkájukat. A közönség ezzel együtt szerette a sorozatot, amely nézettségi rekordot is döntött. Ezeken kívül volt még sok minden más: a Daredeviltől a Jessica Jonesig, a Black Lightningtól a Supergirlig, A varázslóktól az Amerikai istenekig, az Elveszve az űrbentől a Valós halálig – én nem is bírtam követni a tempót. Hogy volt-e ennek a mozgóképes SFF-áradatnak valamilyen lényegi következménye? Nem tudom, de én az év végére eléggé kimerültem. Már jóformán mindent adaptáltak vagy adaptálnak mozifilmnek vagy tévésorozatnak, és minden folytatást kap, így az ember könnyen kiég, vagy legalábbis elveszíti az érdeklődését. Mégis, minden másodvonalbeli szórakoztatóipari termékre jutott valami meglepő és jó. Bízhattunk benne, hogy minden harmatos és zavaros Iron Fistre jut egy olyan intelligens és magával ragadó sorozat, mint a Counterpart. 2019-ben pedig még sokkal több mindenre számíthatunk.

És milyen 2018 a science fiction- és fantasypróza területén, a novellák világában? Ahogy az elmúlt néhány esztendőben, ezúttal is történtek jó és nem jó dolgok egyaránt. Szemtanúi lehettünk a változás látszatának, de a jelek szerint nem volt valódi, érdemleges változás. Az a néhány trend, amit sikerült beazonosítanom, egyáltalán nem lepett meg. Az egykor még szűk látókörű angolszász könyvkiadás, amelynek jelen kiadvány az egyik képviselője, egyre nyitottabb a világ többi része felé. A fordításra kerülő irodalom egyre nagyobb teret nyer, hála az elkötelezett szerkesztők, kiadók és fordítók áldozatos munkájának, akik mindent megtesznek azért, hogy a nem angol nyelvű SFF is elénk kerüljön. A kínai science fiction kiadása például tavaly különösen nagy sikert aratott. Ugyanez igaz volt az afrofuturista irodalomra, olyan jelentős antológiákkal, mint az AfroSF 3, és fontos magazinokkal, mint a Fiyah, amelyekben az év legjobb vonatkozó történetei jelentek meg. Folytatódott továbbá a nyitás a minél több perspektíva felé az irodalomban, legyen szó olyan értékes sorozatokról, mint a Takács Bogi-féle Transcendent: The Year’s Best Transgender Speculative Fiction, vagy olyan önálló antológiákról, mint a Rivqa Rafael és Tansy Rayner Roberts által jegyzett Mother of Invention, vagy szinte minden rangos tavalyi magazinról vagy antológiáról. A közeg, és ebből adódóan az olvasók rengeteget profitáltak mindebből.

És tényleg sor került némi változásra. Változás mindig van. Nem minden, januárban még jelen lévő magazin érte meg a decembert. A nagyobbak közül mindegyik fennmaradt, de elveszítettük a Shimmert, a Space and Time-ot és a Mythic Deliriumot. A GigaNotoSaurus új szerkesztőt köszöntött, de hála az égnek, egy erős évet követően még mindig talpon van, míg az Apex Magazine azt jelentette be, hogy leáll a nyomtatott lapkiadással, és a jövőben csak digitális tartalmat gyárt, hiába volt nekik is erős évük. A nosztalgia tavaly is rizikós dolognak bizonyult a lapkiadás világában. Míg 2017-ben tanúi lehettünk a klasszikus SF-magazinnak számító Omni újjáéledésének, abban az évben csak egyetlen szám jelent meg, azóta egy sem, és a hasonló helyzetű Amazing Stories (újra!) felbukkant az augusztusi számával a San Joséban megrendezett World Science Fiction Conventionön, de azóta semmi – így jelen sorok szerzője elgondolkodott, hogy talán jobb ötlet lenne a jövőbe nézni ahelyett, hogy újra meg újra a múltat próbáljuk feléleszteni.

De akárhogy is vészelték át az évet maguk az orgánumok, 2018 élénk esztendő volt a novellisztika számára. Mint ennek a könyvsorozatnak az életében mindig, tavaly is több kispróza jelent meg, mint amennyit egyetlen vagy egy csapatnyi ember képes lenne végigolvasni vagy akár csak felkutatni. Már jó rég láttam utoljára olyan megbízható összegzést, amelyből kiderül, hány SFF novellát adtak ki angol nyelven az adott évben, és még az a szám sem tűnt teljesen pontosnak. 2018-ban önálló kötetekben, többszerzős és egyszerzős antológiákban, magazinokban, promóciós anyagokban, blogokon és podcastek formájában is jelentek meg novellák, pénzért vagy ingyen is hozzájuk lehetett jutni, de akár paywall vagy előfizetés formájában is. Aki friss sztorikat akart olvasni, azt semmi sem akadályozhatta a vágyában, és ez értelemszerűen örömteli fejlemény. Ugyanakkor számomra egyre világosabb trend, hogy sok szerző komolyan profitál abból, ha felkerül a netre az írásuk, ahol az olvasók könnyen felfedezhetik, megoszthatják és kibeszélhetik. A történetek közvetlen elérhetősége, és az, hogy azonnal megindulhat róla a (virtuális) párbeszéd, alapvetően határozza meg, milyen sztorik jutnak el a szerkesztőkhöz és más olvasókhoz, hogyan reagálnak rá, és mi kerül a díjak zsűrijeinek látóterébe. Azt nem tudom pontosan, ez mit jelent a jövőre nézve, de sokat gondolkodom rajta.

Szóval hol is volt érdemes novellákra vadászni 2018-ban? Ahogy 2017-ben, úgy idén is dominált a kisregény-terjedelem. Továbbra is érvényes az állítás, hogy nincs semmi új a kisregénykiadás tényében, az elmúlt két évtizedben szinte minden nagyobb kiadó foglalkozott ilyesmivel, de az utóbbi pár évben változott a helyzet. A kisregények önálló könyvekként is egyre nagyobb figyelmet kapnak, komoly eladásokat produkálnak, sok kritika foglalkozik velük, díjakat is bezsebelnek, és ez korábban nem volt jellemző. A piacvezető ezen a téren továbbra is a Tor.com Publishing, amely már az ötödik születésnapját ünnepli. 2018-ban rendkívül nagy sikert aratott kisregényeket publikáltak, mint amilyen Martha Wellstől az Artificial Condition, az Exit Strategy és a Rogue Protocol, Nnedi Okorafortól a Binti: The Night Masquerade, Seanan McGuire-től a Beneath the Sugar Sky, és az olyan, komoly kritikai sikert aratott könyvek, mint P. Djèlí Clark, Caitlín R. Kiernan, Ian McDonald, Brooke Bolander és Kelly Robson munkái. Robsontól a Gods, Monsters and the Lucky Peach a személyes kedvencem az évből a science fiction-kisregény kategóriában: okos és eleven időutazós kalandsztori. Ugyanakkor szintén odáig voltam Kiernan erőteljes, magával ragadó Black Helicopters: The Director’s Cutjáért, Ian McDonald megható, meleg tematikájú időutazós románcáért, a Time Wasért, és J.Y. Yang The Descent of Monsterséért. Ha nem lennének ilyen hosszúak, beválogattam volna őket ebbe a könyvbe. A teljes igazsághoz ugyanakkor hozzátartozik, hogy a Tor.com Publishingnek is dolgozom, és én szereztem meg nekik McDonald és Kiernan kisregényét.

Nem egyedül a Tor.com publikált fontos kisregényeket 2018-ban. Aliette de Bodard például két remek, ilyen hosszúságú történettel is jelentkezett. A Vanisher’s Palace (Jabberwocky) A Szépség és a Szörnyeteg sötét, genderfluid újraértelmezése többdimenziós sárkányokkal: a sztori már pont regényhosszúságú, és ott a helye minden idei díjátadón. Ugyancsak csodás a The Tea Master and the Detective című kisregénye (Subterranean), egy xuya univerzumbeli mese gyilkosságról és intrikáról.

A különböző magazinok szintén megjelentettek kiváló kisregényeket, mint Carolyn Ives Gilman sötét sci-fije, az Umbernight (Clarkesworld), Greg Egan 3-Adicája (Asimov’s), Juliet Wade-től a The Persistence of Blood (Clarkesworld, akik egyébként jó évet zártak) és Kate Marshalltól a We Ragged Few (a kiváló Beneath Ceaseless Skiesnál). Ugyancsak kiemelkedő Nicola Griffith So Luckyja (FSG), Peter Watts The Freeze-Frame Revolutionje (Tachyon), Janeen Webbtől a The Dragon’s Child (PS Publishing), Cynthia Wardtól a The Adventures of Dux Bellorum (Aqueduct) és Adam Roberts The Lake Boy című írása (NewCon Press). Mindegyik meghálálja a belefektetett figyelmet.

2018 az eredeti antológiák szempontjából is izgalmas év volt. Hazabeszélek, mert az általam szerkesztett Infinity’s Enddel kezdem (Solaris), amelyben nagyon távoli helyszíneken játszódó történeteket olvashatunk többek között Kelly Robsontól, Naomi Kritzertől, Seanan McGuire-től, Alastair Reynoldstól és Justina Robsontól. Tekintve, hogy ezzel a kötettel kapcsolatban nem vagyok épp elfogulatlan, csak annyit mondok, hogy büszke vagyok rá, és olvasásra ajánlom.

A 2018 legjobb című antológiája kitüntetésen három könyv osztozik. Dominik Parisien és Navah Wolfe felvette a kesztyűt Holly Black és Justine Larbalestier játékos Zombies vs. Unicorns-ja után, és előrukkoltak saját science fiction-fantasy elegyükkel a Robots vs. Fairiesben, amely olyan szerzőktől szerepeltetett kitűnő novellákat, mint Annalee Newitz, Jeffrey Ford, Ken Liu, Lavie Tidhar és Catherynne M. Valente. Ugyanilyen jól vagy talán még jobban sikerült Ellen Oh és Elise Chapmantől az A Thousand Beginnings and Endings, amelyben a Dél- és Kelet-Ázsiából összeválogatott folklórból és mitológiából olvashatunk sokszínű történeteket, egyebek mellett Aliette de Bodard, Alyssa Wong, Roshani Chokshi és Renée Ahdieh tollából. Aztán ott volt a nagyvad, a friss sztorikat felvonultató, legújabb Gardner Dozois-kötet. A The Book of Magic az előző évi The Book of Swords folytatása, és Gardner szóhasználatával élve „keményvonalas fantasyt” szerepeltet John Crowley-tól, Garth Nixtől, Megan Lindholmtól, K. J. Parkertől, Andy Duncantől és Lavie Tidhartól. Mindegyik említett kötet tele van megkerülhetetlen novellákkal, érdemes feltenni őket a polcra. A 2019-es díjátadókon egész biztosan találkozunk még velük.

Az év további antológiái közül különösen ajánlom Wade Roush Twelve Tomorrows-ját, az MIT Press sorozatának legutóbbi kötetét, amely olyan szerzőktől tartalmaz kitűnő írásokat, mint Elizabeth Bear, S. L. Huang, Ken Liu és mások, és valószínűleg ez az év legjobb science fiction antológiája. Szorosan a nyomában ott van Ian Whatestől a 2001: An Odyssey in Words, Greg Whitta, Hugh Howey és Christie Yant közös munkája, a Resist: Tales from a Future Worth Fighting Against, Lisa Yaszek remek történelmi retrospektívje, a The Future Is Female!, Russell B. Farr Aurumja, Bill Campbell és Francesco Verso Future Fiction: New Dimensions in International Science Fictionje, Susan Law és Lucas K. Forest Shades Within Us című kötete, Rivqa Rafaeltől és Tansy Rayner Robertstől a Mother of Invention, valamint Sheldon Teitelbaum Zion’s Fiction: A Treasury of Israeli Speculative Literature című gyűjteménye.

Attól a pillanattól fogva, hogy leülök megírni az évösszegző esszéket ebbe a sorozatba, mindig azon kaptam magam, hogy azt mondom, jó év volt ez az antológiák szempontjából. És őszintén szólva mi mást mondhatnék? Annyi kispróza jelenik meg, és olyan sok és izgalmas író lép színre, hogy szó szerint fuldoklunk a jobbnál jobb könyvekben. 2018-ban is pontosan ez történt. Andy Duncan An Agent of Utopiája hat év után az első novelláskötete, és 2000 óta az első, amely szülőhazájában jelent meg, ennek megfelelően két olyan sztori szerepel benne, amelynek az év legjobbjai között a helye, az egyiket ide is beválogattam. Duncannek egyébként is kiemelkedő éve volt: öt új novellát publikált, mindegyik ajánlott olvasásra, és mindegyik igazolja, hogy szerzőjük ritka nagy kincs. A Small Beer Press az év során két kivételes novelláskötettel is előállt. Az egyik Vandana Singh Ambiguity Machines and Other Stories című könyve, a másik Abbey Mei Otis Alien Virus Love Disasterje: friss szemléletmódú, fontos kötetek, amelyek egyszerre tanúskodnak szerzőjük tehetségéről és a kiadó szerkesztőinek jó ízléséről.

Az idei World Science Fiction Conventionön N. K. Jemisin zsinórban harmadjára nyerte el a legjobb regénynek járó Hugo-díjat. Eddig több mint egymillió példányban keltek el a könyvei, és már készülnek belőlük a tévés és mozis adaptációk. Novellisztikájára eddig relatíve kis figyelem jutott, de a How Long ‘til Black Future Month? meggyőző, magával ragadó és időnként dühös munka, amely ereje teljében mutatja a szerzőt, érződik rajta, hogy nagyon ért a kisprózához is. A kötet négy új sztorijának egyikét ebben is olvashatják, de bármelyik másikat is választhattam volna. Szintén nagyszerű Kelly Barnhill Dreadful Young Ladies and Other Stories, Priya Sharma All the Fabulous Beasts, Nana Kwame Adjei-Brenyah Friday Black, Catherynne M. Valente The Future Is Blue, Rich Larson Tomorrow Factory: Collected Fiction és K. J. Parker The Father of Lies című novelláskötete. Caitlin R. Kiernan novellaírói munkássága szívügyem, ő két új gyűjteménnyel is jelentkezett: egyrészt az erősen limitált kiadású, Cthulhu-kötődésű Houses Under the Sea-vel, másrészt a The Dinosaur Touristtal, a Subterraneannél futó sorozata legutóbbi darabjával, amely nagyrészt a Sirenia Digest című kötetéből válogat. Rendkívüli munka. Már az én könyvespolcom novelláskötet-szekciója is szépen árulkodik arról, milyen sok jó olvasmány érhető el, és hol van még a vége!

Általában nem szoktam ilyesmire kitérni, de 2018-ban olyan nagy és széles körben elismert alkotók hagytak itt minket, mint Ursula K. Le Guin, Jack Ketchum, Victor Milan, Peter Nicholls, Kate Wilhelm, Mary Rosenblum, Karen Anderson, David Bischoff, Christopher Stasheff, Harlan Ellison, Michael Scott Rohan, David J. Willoughby, Pat Lupoff, Dave Duncan, Stan Lee és William Goldman. Jelen kötet szempontjából a legrelevánsabb ugyanakkor barátom és kollégám, Gardner Dozois elvesztése, aki váratlanul hunyt el májusban. Kolosszális örökséget hagyott maga után: irigylésre méltó életművet, olyan antológiákból álló bibliográfiát, amelyek egyszerre írták át és rögzítették a science fiction és fantasy történelmét, Dozois ráadásul egy időben az Asimov’s-t is szerkesztette, de úgy, hogy az bármilyen más nagy szerkesztővel bármilyen más magazinnál felveszi a versenyt. Karrierje során számtalan íróval volt kapcsolatban, akiknek életére és munkásságára is nagy hatást gyakorolt. Sokunknak fog hiányozni.

Most pedig elérkeztünk a véghez és egy új kezdethez. Ez a könyv ugyanis Az év legjobb science fiction- és fantasynovellái című sorozat záródarabja. Ez mély fájdalommal tölt el, ugyanakkor rendkívül hálás vagyok mindazoknak a szerkesztőknek és kiadóknak, akik az elmúlt tizenhárom év során lehetővé tették, hogy ez az antológiasorozat megjelenhessen, és jócskán lekötelezettje vagyok minden egyes szerzőnek, aki engedélyezte, hogy újraközöljem a munkáját. Az idők azonban változnak, velünk együtt. És bár ez a sorozat most befejeződik, még távolról sem végeztem az éves antológiák összeállításával. Jövőre egy vadiúj kiadó vadiúj sorozatában, a Year’s Best SF-ben jelentkezem az év legjobb science fiction-novelláival. Izgatottan várom a kihívást, és örülök a lehetőségnek, hogy tovább finomíthatom a fókuszomat, és megmutathatom, éppen melyik sci-fi novellákat tartom a legjobbnak. Remélem, velem tartanak 2020-ban is, amikor eljön az ideje.

Most viszont vágjunk bele még egyszer, utoljára, érzéssel! Itt vannak az év legjobb science fiction- és fantasynovellái. Remélem, legalább annyira szeretik majd őket, mint én.

Jonathan Strahan

Perth, Nyugat-Ausztrália

2018. december

Roboz Gábor fordítása

ANYANYELV

S. Qiouyi Lu

S. Qiouyi Lu (http://s.qiouyi.lu) író, szerkesztő, narrátor és fordító. Prózáját publikálta az Uncanny és a Strange Horizons, verseit az inkscrawl és a Liminality tette közzé. Az ázsiai queer SFFH illuminátusok rettegett tagja. Kaliforniában él Mentolos Lapocska nevű fekete macskájával. Ez a történet az Asimov’s Science Fiction Magazine hasábjain jelent meg először, és Rebecca Wei Hsieh olvasta fel az Escape Podon.

– Nagyon szépen köszönöm – mondod a vizsga szóbeli részének végén.

Összeszeded a holmidat, és visszamész az erősen megvilágított folyosóra. Fényképek lógnak a falakon: az Eiffel-torony, a kínai nagy fal, a Machu Picchu. Mindegyik nevezetesség napfényben úszik, a képekről csak úgy árad a csoda. Megállsz a Golden Gate híd előtt.

– 右拐就到了 – szólal meg a kísérőd.

Felpillantasz. A férfi szőke haja épp olyan szabványos, mint a mandarinja, épp olyan makulátlan, mint ropogós inge és nyakkendője. Az imént tettél bizonyságot az angoltudásodról, mégis olyan nyugtató erővel hat rád a mandarin, amilyenre csak az anyanyelv képes. Rámosolyogsz, és elmormolsz egy gyors köszönetet, miközben végigsétálsz a folyosón.

Jobbra fordulsz, és belépsz a tárgyalóterembe. A helyiség kicsi, de barátságos. Cserepes növények dobják fel egy leheletnyi zölddel a bútorok és a falak máskülönben egyhangú krémfehérjeit és barnáit. Egyik oldalon szórólapos állvány áll, a rekeszeiben tárolt, mindenféle nyelven íródott prospektusok nevezetességek és szimbólumok mozaikját alkotják. Már csak az angol részleg brosúráinak fedőlapja is több zászlóval és a különféle változatok neveivel dicsekszik: Amerikai angol – normál. Egyesült királyságbeli angol – irodalmi kiejtés. Szingapúri angol – normál. Nigériai angol – normál… Minden prospektuson ott virít az Amerikai Nyelvértékelési Társaság logója, kerek pecsét a hangképző szerveket oldalnézetben ábrázoló fejjel.

A kezedbe veszel egy normál amerikai angol prospektust, és leülsz az ablak előtti mahagóniasztallal szemben elhelyezett középső székre. A brosúra rövid áttekintést nyújt az értékelőrendszerről. A tekinteted elidőzik az A kategória leírásán: A beszélő nehézség nélkül képes többféle témában is megszólalni. (Fonológiája?) megfelel a normának, szókincse nagy… Gyors pillantást vetsz a telefonod szótárára. Fonológia – nyelvészeti hangrendszerek. Elmented a bejegyzést, hogy később se felejtsd el.

Kinyílik az ajtó. Egy blézert és ceruzaszoknyát viselő nő lép be rajta, cipője sarka kopog a keményfa padlón, csigákba tekert haja rugózik léptei nyomán. Felállsz, hogy üdvözöld, és közben megcsap parfümje illata.

– Diana Moss – mutatkozik be, és kezet ráz veled. Kitűzője elárulja a beosztását is: nyelvbróker.

– Csiaven Liu – felelsz. Diana veled szemben foglal helyet. Miközben visszaülsz, kisimítod a szoknyád, és kiegyenesíted az inged ujját.

– Jó, ha angolul beszélünk? – kérdezi. – Hozhatok tolmácsot, ha jobb szeretne mandarin nyelven beszélni.

– Jó lesz az angol. – Összekulcsolod a kezed, és Diana tabletjére szegezed a tekinteted. Végigsimítja a képernyőt, tollával megérint rajta pár pontot, lilásvörös körme szinte virít a fekete tollon.

– Nagyszerű. Akkor vágjunk is bele, jó? Úgy látom, már, hm, tizenöt éve él az Egyesült Államokban, igaz? Nahát, az bizony hosszú idő.

– Az – bólintasz.

– És Kínában közgazdaságot tanított az egyetemen, ugye?

– Igen – bólintasz ismét.

– Remek. Egy pillanat, és máris látni fogom az eredményeket. Mindig eltart egy kis ideig, amíg megjelennek a szóbeli rész pontszámai…

A tenyered nyirkos, izzad. Diana forgatja a kezében a tollat, miközben nézed, óhatatlanul is megszédülsz. Végül kitámasztja és feléd fordítja a tabletet.

– Örömmel tájékoztatom, hogy az angolja C kategóriás – mondja széles mosollyal.

Nagyot ugrik a szíved. Biztosan valamilyen tévedés történt, de nem, azt a betűt nem lehet mással összetéveszteni: élénkpirosan virít a képernyőn, cikornyás keretbe foglalva, aláírások követik, vagyis kétségtelen, hogy eredeti tanúsítványról van szó. Diana parfümje most már túl bódító, émelyítően édes, a szoba túl világos és fojtogató, a falak összezárnak.

– Jobbra… – szólalsz meg, majd levegőt veszel. – Jobbra számítottam.

– Ha az jelent valamit, a vizsga írásbeli és analitikai részén kitűnő eredményt ért el, sok amerikai angol anyanyelvűt is lekörözött – tájékoztat Diana.

– Akkor mitől lett ennyire alacsony a pontszámom?

– Az ügyfeleink egy bizonyos… profilú angolt keresnek – árulja el Diana szabadkozva. – Ha szeretné megismételni a vizsgát, ajánlhatok egy akcentuscsökkentő tanfolyamot. Sok olyan leendő eladóval találkoztam már, akik elvégezték, és utána magasabb besorolást kaptak.

Nem tesz említést arról, mennyibe kerül az akcentuscsökkentő tanfolyam, de a saját kutatásaid alapján tudod, hogy több annál, mint amennyit megengedhetnél magadnak.

– Ms. Liu? – szólít meg Diana. Egy zsebkendőt nyújt feléd. Elfogadod, és megtörlöd vele a szemed. – Miért nem mondja el, mit szeretne? Talán segíthetünk.

Nagy levegőt veszel, miközben kezedet ökölbe szorítva összegyűröd a zsebkendőt.

– A lányom, Lillian nemrég jutott be a Stanfordra, korai felvételt nyert.

– Gratulálok!

– Köszönöm, de nem engedhetjük meg magunknak.

A C kategóriájú angolt csak az A árának töredékéért lehet eladni, inkább megtartanád az angolod, semmint hogy ilyen jelentéktelen összegért válj meg tőle, mert az nem sokat nyomna a latba, amikor tankönyveket és más holmikat kellene vásárolni, a tandíjról és az albérletről már nem is beszélve.

– Más lehetőségek is szóba jöhetnek – mondja Diana szelíden. – A lánya például állami fenntartású intézménybe is mehet, aztán átjelentkezhet a Stanfordra…

Ingatod a fejed.

– A San Gabriel-völgy állami intézményeit az ország legjobbjai között tartják számon – folytatja. – Nincs abban semmi szégyen, ha valaki ilyen helyen tanul.

Nem sikerült meggyőznie. Mi van, ha nem tud átjelentkezni? Ezt nem kockáztathatjátok meg Lilliannel. A jövőjét szem előtt tartva nagyon is fontos, hogy egy neves iskolában részesüljön jó oktatásban. Nem, jobb élni azzal a lehetőséggel, amit most kapott.

Diana feláll, és az állványhoz lép. Átlapoz pár brosúrát.

– Tudja – mondja, miközben visszasétál hozzád –, Kína most nagyon felkapott. Az új, „nyitott ajtó” politikája miatt sokan (buzgólkodnak?) azon, hogy ott fektessenek be. Folyton hívogatnak az emberek, hogy van-e A kategóriájú mandarinom.

Leteszi a prospektust az asztalra, és veled szemben leülve hátradől az igazgatói székben.

– Nem gondolt még arra, hogy eladja a mandarinját?

Ujjaiddal végigsimítod a prospektust, kitapogatod rajta a dombornyomott logót. Kína zászlaja omlik rá Peking felhőkarcolóinak körvonalára. Elolvasod a rányomtatott egyszerűsített írásjegyeket, a szemed sokkal gyorsabban fut rajtuk végig, mint az angol betűkön.

– Mennyit ér? – kérdezed.

Diana előrehajol.

– Egy A kategóriájú mandarint manapság akár 800 000 dollárért is el lehet adni.

A szíved kihagy egy pillanatra. Ez elég lenne Lillian tanulmányaira, talán még egy kicsi maradna is belőle – csábító összeg. De a gondolat, hogy mandarin nélkül élj, eltántorít tőle. Ezen a nyelven gondolkozol, olyan helyet foglal el a szívedben, amilyet az angol nem, sokkal szervesebb részét képezi annak, ami vagy, mint bármely más idegen nyelv. Angol nélkül még el is boldogulnál – Lillian mandarinja elég jó ahhoz, hogy fordítani tudjon neked, segítene elintézni, amit szeretnél –, de mandarin nélkül?

– Hát… nem is tudom – mondod, miközben leteszed a prospektust. – Eladni a mandarinomat…

– Nagy döntés, az biztos – mondja Diana. Elővesz a blézere zsebéből egy kicsi ezüsttárcát, kattanó hangot hallasz, amikor kinyitja. – De ha meggondolná magát…

Átcsúsztat az asztalon egy vékony névjegykártyát.

– …hívjon fel.

Úgy döntesz, megpróbálsz egy hétig mandarin nélkül élni, hogy kiderítsd, egyáltalán képes vagy-e rá. Az átmenet olykor zökkenőmentesnek tűnik: a San Gabriel-völgyben olyan sok a kétnyelvű, hogy csak az angolt használva is elboldogulsz. Könyvtárosként dolgozol, és ez a feladat már kissé nehezebbnek bizonyul. A legtöbb látogató beszél angolul, páran azonban nem.

Elhatározod, hogy a fejedet ingatva irányítod majd át a csak mandarint beszélő ügyfeleket a munkatársadhoz, aki szintén beszéli a nyelvet. De amikor eljön az ebédidő, kollégád melletted foglal helyet a pihenőben, és kíváncsian néz rád.

– 为什么今天把顾客转给我? – kérdezi.

Úgy gondolod, akár el is mondhatod neki az igazat.

– El akarom adni a mandarinom. Most megnézem, milyen lenne nélküle.

– 卖你的普通话? – kérdezi, és hitetlenkedve mered rád. – 神经病!

Nem örülsz, hogy bolondnak nevez, bár kissé eltűnődsz, hogy csakugyan ostoba döntés lenne-e. Ennek ellenére a hét fennmaradó részében kitartasz az angol mellett. A munkatársad nincs mindig ott, hogy fedezzen, amikor mandarinul beszélő látogatók fordulnak hozzád, ezért néha megtöröd a fogadalmad, és pár gyors mandarin mondattal válaszolsz nekik. Ezt leszámítva szigorúan tartod magad az elhatározásodhoz.

A közted és Lillian között zajló beszélgetések nagyrészt zökkenőmentesek. Általában az angol és a mandarin keverékét használod, amikor vele beszélsz, ő pedig főként angolul válaszol neked. Amikor átváltasz kizárólag angolra, Lillian mintha észre sem venné. Amikor néha mandarinul szólít meg, visszafogod magad, és angolul válaszolsz, felcserélve a szerepeiteket.

A bankautomatáknál a kínai helyett az angolt választod. Amikor a dolgaidat intézed, a „谢谢” „köszönömre” módosul. Csak pénteken okoz gondot, hogy nem beszélsz mandarinul, amikor anyáddal mész bevásárolni.

Az áruházban vagy, minden erőddel próbálod figyelmen kívül hagyni a zöldségek és gyümölcsök címkéjén lévő kínai karaktereket: olyan sok minden van, amit nem tudsz megnevezni angolul. De ránézésre felismered őket, és ennyi is elég, csak ki kell választanod, amire szükséged van. Ha a szemed sarkából nézed a dolgokat, és kicsit hunyorítasz, tehetsz úgy, mintha nem tudnál kínaiul, tehetsz úgy, mintha a memóriádra, nem pedig a nyelvre hagyatkozva tájékozódnál.

Anyáddal csalhatsz kicsit: beszéled annyira a kantoni nyelvet, hogy esetlenül, de azért szóba elegyedj vele, mivel ő kantoniul és mandarinul is tud. De ez idegőrlő, a szavak közötti szünetek hosszúra nyúlnak, miközben próbálod felidézni magadban a szavakat és a hangsúlyokat.

– 干吗今天说广东话? – kérdezi anyád mandarinul.

Ő tolja a bevásárlókocsit – ragaszkodik ehhez, holott felajánlottad a segítséged –, nyikorog az egyik kerék. A fogantyúra görnyed, de a tekintete fürgén jár.

– Ngo jiu syut Gwongdungwaa – felelsz kantoniul.

Csakhogy valójában nem arról van szó, hogy kantoniul akarsz beszélni, hanem hogy egyelőre ezt kell tenned. Nem tudod, hogyan ragadd meg ezen a nyelven annak a sok mindennek az árnyalatait, amin most keresztülmész, ezért ezt ennyiben hagyod. Anyád rád mered, de nem hozza fel újra a témát, inkább a kedvedre tesz, és kantoniul beszél hozzád, miközben ketten az áruházban sétálgattok, és telepakoljátok a kocsit gyümölccsel, zöldséggel, hússal és hallal.

Berakod az autóba az élelmiszereket, segítesz anyádnak helyet foglalni az anyósülésen. Miközben a tükröket állítgatod, újra megszólal.

– 你在担心什么? – kérdezi.

Riadtan nézel rá. Méreget, tüzetesen megvizsgál, előle soha semmit nem tudtál eltitkolni. Természetesen látja az arcodon az aggodalmat, a testtartásodon a feszültséget, természetesen tudja, hogy valami nincs rendben.

– Ngo jau zou yat go han zungjiu dik kyutding – felelsz, próbálod elmondani, milyen súly nyomja a vállad.

– 什么决定? – kérdezi.

Nem találod a kantoni szavakat arra a döntésre, amelyet meg kell hoznod. Minden egyes alkalommal, amikor a megfelelő szótagot keresed, az mandarinul jut eszedbe. Ingerülten váltasz vissza mandarinra.

– 我要用我的普通话来赚钱去送Lillian上大学.

Arra számítasz, hogy anyád megdorgál, hogy az örökséged és a nyelv fontosságáról fog beszélni. Mindig is büszke volt arra, ki ő és honnan jött, mindig is tőle tanultál a legtöbbet a saját kultúrádról. Ehelyett azonban ellágyulnak az arcvonásai, a kezedre teszi a kezét, érzed ráncos bőre melegét a bőrödön.

– 哎, 嘉嘉, 没有 的办法吗?

Olyan gyengéden hangzik a szájából a beceneved. De már végiggondoltad az összes többi lehetőséget: nem akarod, hogy Lillian hitelt vegyen fel, és annyi adósságot halmozzon fel, mint a barátaid gyerekei, nem akarod, hogy egész élete során ekkora terhet kelljen cipelnie, nem, amikor még te is a saját adósságaidat próbálod rendezni. Lillian apjára nem számíthatsz, ő nem fog gondoskodni a lányáról, miután elhagyta a családotokat, és elvitte magával azt a kis pénzt is, amitek volt. Bár Lillian mindent megtesz azért, hogy ösztöndíjat kapjon, ez nem lesz elég.

Ingatod a fejed.

Némák maradtok, miközben beindítod a kocsit, és visszamentek anyád lakásához. Mögöttetek nyugszik a nap, csodálatos ragyogással vonja be a földet, kék festékkel mossa le az ég narancssárgáját. Felkaptattok egy dombra, alul csillognak a sötétben a város pislákoló fényei, millió életet, millió álmot megmutatva.

Amikor megérkeztek, csak egy kérdést teszel fel anyádnak.

– 如果你需要做同样的决, 你也会这样做吗?

Nem tudod, milyen lett volna, ha te vagy Lillian helyében, ha a te anyádnak kellett volna meghoznia azt a döntést, amit most neked. Anyád rád mosolyog, bánat árnyékolja be a tekintetét, és szája görbületéből tudod, hogy megért.

– 当然 – felel.

Hát persze.

A váróterem sokkal ridegebb, mint a tárgyaló, ahol korábban jártál: a székek kevésbé kényelmesek, a hőmérséklet alacsonyabb, egyedül vagy, csak egy tévéből szólnak halkan a világ hírei.

Elolvasod a papírokat, amennyire tudod, próbálod megérteni az eljárás részleteit, de bármennyire is büszke vagy az angolodra, még sok olyan kifejezés van, amelyet nem teljesen értesz:

A Vállalat (szabadalmazott?) algoritmusai a mondatok szinte végtelen (permutációin?) haladnak végig, (kinyerve?) a neurális térképet. Az agyat érő (kognitív?) terhelés miatt a Jelentkező egy kontrollált sztrókon esik át, és törlődnek az adott nyelvre vonatkozó emlékei. A gyakori mellékhatások közé tartoznak a következők: ideiglenes zavartság, hányinger. A kevésbé gyakori mellékhatások közé tartozik a nem célnyelvekkel kapcsolatos részleges (afázia?) és a (retrográd?) amnézia. A Jelentkező beleegyezik abba, hogy nem vonja felelősségre a Vállalatot…

A szerződés kínai változatához lapozol, és bár néhány kitétel aggályosnak tűnik, már meghoztad a döntést, most nem hátrálhatsz meg. Átfutod a szerződés többi részét, majd alul aláírod.

A labor kórházi felszereltségű és modern, és a szoba nagy részét egy méretes, bonyolultnak látszó gép foglalja el. Előtted egy agyat ábrázoló kép jelenik meg egy fekete panelen.

– Mielőtt hozzálátnánk – szólít meg a technikus –, van valamilyen kérdése?

Bólintasz, és közben a köpenyedet gyűrögeted.

– Újra tudom majd tanulni a mandarint?

– Elvileg, bár nem lesz olyan természetes vagy egyszerű, mint első alkalommal. Megtanulni egy nyelvet általában nehezebb, mint elveszteni.

Lenyeled az idegességed. Tedd meg Lillianért.

– Miért nem lehet a törlés helyett lemásolni a nyelveket?

A technikus gyászosan elmosolyodik.

– A technológia jelenlegi állása mellett a képalkotó eljárás azzal a sajnálatos mellékhatással jár, hogy másolás helyett megsemmisíti az idegsejteket…

Nem bírod megállni, cinikusan elgondolkodsz, vajon nem a mesterségesen keltett hiány miatt szükséges-e megsemmisíteni az idegsejteket, hogy egyre nagyobb legyen a kereslet a korlátozott kínálattal szemben. Ám ha ez a hiány teszi lehetővé számodra, hogy kitaníttathasd Lilliant, akkor elfogadod.

A technikus elektródákat helyez a fejedre, halk zümmögést hallasz, amitől vacogni kezd a fogad.

Amikor az utolsó elektródák is felkerülnek, a panelen lévő agy egyes részei világítani kezdenek, pulzálnak, hátul aktiválódik egy kis terület. Próbálod felidézni az egyetemi biológiaórákat, amikor az agy felépítéséről volt szó, és miközben az agy különböző részei is világítani kezdenek, még mindig nem jut eszedbe egyik régió neve sem.

A technikus felkapcsol pár kapcsolót, aztán begépel pár parancsot. Az érzés, amely elhatalmasodik rajtad, kevésbé hasonlít az áramütésre, inkább csak bizsergést érzel a koponyád mentén. Pörögnek a gondolataid, de túl gyorsak ahhoz, hogy felfogd őket. Felnézel a monitorra, és látod, hogy erőteljes fény cikázik a technikus által mutatott területek között, pályák szelik át az agyat, zajlik rajtuk a forgalom. A fények egyre gyorsabban villódznak, végül teljesen elmosódnak, és miközben ezt figyeled, a világod elfehéredik.

A technikus és a nővér még pár óráig az intézetben tartanak a mellékhatások miatt. Kissé zavarodott vagy, de ahogy telik az idő, az érzés elmúlik. Megkérdezik, jön-e érted valaki. Bizonygatod, hogy tömegközlekedéssel egyedül is haza tudsz menni, ezért a technikus és a nővér végül elengednek. A könyvelő kifizeti a pénz első részletét, nem sokkal utána kilépsz az intézet főbejáratán, és lefelé tartasz a lépcsőn. Hűs szellő kap a hajadba.

Hazabuszozni… furcsa. Ahogy elhagyod Los Angeles nyugati részét, és a San Gabriel-völgy felé tartasz, az eddig angolt használó plakátok és jelek kezdik átadni a helyüket a kínai feliratoknak. Bár még mindig érzed az írásjegyek egyensúlyát, tudod, mikor jelennek meg fordítva a visszapillantó tükörben, de nem bírod ténylegesen elolvasni őket. Nem többek puszta alakzatoknál: ismerősek, de kibogozhatatlanok. Nagy levegőt veszel, bent tartod, és ráparancsolsz a szívedre, hogy ne verjen olyan gyorsan. Beletelik egy kis időbe, mire hozzászoksz ehhez, mint ahogy idő kellett ahhoz is, hogy megszokd az angol nyelvű világot, amikor kivándoroltál az Egyesült Államokba.

A csekk egyik sarka kilóg a pénztárcádból.

Majd rendbe jössz.

A családod hétvégén a kínai újévet ünnepli. Kocsiba ülsz Lilliannel, hogy felkeressétek anyádat abban a házban, amelynek lakásai az idősek igényeinek megfelelően lettek kialakítva. Egy szatyor gyümölccsel a kezedben préselődsz át az ajtón. Anyád az apró főzőfülkében tüsténkedik, alig fértek el ketten. Fodros, kék kötényét viseli, amelyre mackók vannak hímezve. Önkéntelenül is elmosolyodsz, ahogy beszippantod a tűzhelyen sülő és fortyogó ételkavalkád illatát.

– Bongmond? – kérdezed kantoniul.

Ez egyike annak a pár szónak, amelyekre emlékszel. Ahogy teltek a napok, észrevetted, hogy a kantoni nyelvtudásod egy része is eltűnt, a gyökerei összefonódtak a mandarinoddal, és vele együtt kerültek kimetszésre.

– (???). (???????) – felel anyád a kanapéra bökve.

Lilliannel együtt leültök. Egy kosztümös film megy a tévében. A felirat túl gyorsan eltűnik, így nem tudod összepárosítani a hangokat a szimbólumokkal. Lillian közben lustán nyomkodja a telefonját.

Pár perc telik el így. Tekintetedet a televízióra szegezed, kíváncsi vagy, el tudsz-e csípni valamit, bármit. Néha elkapsz egy kifejezést, amely megmozgat valamit az emlékezetedben, de mire fel tudnád idézni, mi lehet az, a hozzá tartozó hang és jelentés tovatűnik.

– (???)!

Lillian feláll, te pedig követed. A kis ebédlőasztal tele van mindenféle étellel: fénylő, rubintvörös rákkal, karamellizált hagymával, párolt hallal, hirtelensült lótusszal, kolbásszal, pirított zöldségekkel. Azt kívánod, bárcsak el tudnád mondani anyádnak, milyen jól néznek ki az ételek, ehelyett csak rámosolyogsz, és abban reménykedsz, tudja, mire gondolsz.

– (?????????), (?????????) – mondja.

Lillian szed magának, majd az evőpálcikájával felcsippent egy rákot. Megdorgálod, emlékezteted a jó modorra.

– De hát (???????) mondta, hogy kezdhetem – tiltakozik.

– Akkor is – mondod.

Először anyád tányérjára teszel egy kis ételt, majd Lillianére, végül a sajátodra. Csak azután kezdesz hozzá az első falathoz, hogy anyád már hozzálátott.

Lillian anyáddal beszélget, a mandarinja kicsit ingatag lábakon áll. Nekiiramodik, majd megtorpan, kihallani belőle az amerikai akcentust, de a lelkesedése kifejezésre jut a körülötted áramló, élénk beszélgetésben. Csendben maradsz, összezsugorodsz, miközben anyád nevet, Lillian pedig mosolyog.

Lillian és anyád között ülsz, az asztal két másik vége túl messze van, a távolság nem egyenletesen oszlik el hármótok között. Ahogy záporoznak körülötted a szótagok, meg mernél rá esküdni, hogy a Lilliantől és anyádtól való távolságod egyre csak nő.

Vacsora után anyád elmosogat – ismét visszautasítja a felajánlott segítséget –, te pedig Lilliannel nézed a tévében a tavaszi gálát. A vendégszereplő amerikai popsztár, a műsor egyetlen fehér résztvevője, egy szomorú szerelmes dalt énekel mandarinul. Nem is kell tudnod, mit mond, egyértelmű, hogy nincs amerikai akcentusa.

– Lefogadom, hogy vette valahol a mandarinját – jegyzi meg Lillian.

Csak kimondta az első gondolatot, ami eszébe jutott, mégis próbálsz rájönni, van-e bármi megvetés a szavaiban.

– Az olyan rossz?

– Nem tudom, csak egy kicsit olyan… (kizsákmányolónak?) tűnik, tudod?

Nem tudod. Lillian nem tudja. Azon nyomban el akartad neki mondani, ahogy hazaértél, de nem tudtad, hogyan hozd fel. Most pedig szeretnéd titokban tartani az áldozatot, mert ez nem rólad szól – sohasem rólad szólt. De csak idő kérdése, hogy Lillian mikor jön rá.

Nem tudod, hogyan fog reagálni. Vajon meg fogja érteni?

Lillian a válladra hajtja a fejét. Magadhoz szorítod a lányod, aki olyan gyorsan felnőtt. Keresed a szavakat, amelyekkel elmondhatnád neki, mit tettél érte, hogy mennyire fontos, hogy jó jövője legyen, hogy mennyire szereted, és hogy csak a legjobbat akarod neki.

De semmi mást nem találsz, csak a csendet.

Ballai Mária fordítása

OLIVIA ÉTKEI

Alyssa Wong

Alyssa Wong (www.crashwong.net) novelláiért megkapta a Nebula-díjat, a World Fantasy-díjat és a Locus-díjat. Bekerült az elsők közé a legjobb első megjelenésnek járó John W. Campbell-díj listáján, és felkerült a Hugo-, a Bram Stoker- és a Shirley Jackson-díjak listájára is. Kaliforniában él.

Olivia a viharral érkezett a városba, és azonnal a Grand Silver Hotel felé vette az irányt. Toyotája csomagtartójában zörögtek a fazekak és a szószos meg marinádos vödrök az élelmiszerek között, amiket Phoenixből hozott. Az esti égen sötét felhők gyülekeztek, a lemenőben lévő arizonai nap azonban még mindig égette a karját az ablakon át.

Bisden egyike volt az 1800-as években a földből kinőtt bányavárosoknak, amelyek egy ideig virágoztak, aztán az ezüsterek kiapadásával szinte kihaltak. A városka most a beszivárgó turistákból élt, akik két dolgot reméltek látni: egy igazi vadnyugati kísértetvárost és a délnyugat egyik leginkább szellemjárta történelmi helyszínét.

Miután gyerekkorában annyiszor bejárta az utat, szinte nem is volt szüksége a GPS iránymutatására. Elhajtott a régi kirakatok előtt álló, ritkás lombú palo verde fák előtt – a szél karmos felhőkké korbácsolta a port és a kőszilánkokat, és végighajtotta a Bisden főterét átszelő kopár, vörös földúton. A levegő halvány világosbarnává vált. Olivia hunyorított, hogy átlásson rajta.

Egy lécekkel borított falú ivó előtt két színész állta a közeledő porvihart, teljes történelmi jelmezben, és a csípőjükön lógó pisztolyt babrálták. A legtöbb turista fedél alá vonult már, csak néhányan nézték őket a szemüket eltakarva, vagy a telefonjukat célra tartva.

És ott voltak a szellemek is, tucatszám, a turisták köré gyűltek, és hangaként imbolyogtak a szélben. Néhányan elegáns ruhát viseltek – hosszú szoknyát és nyakig begombolt blúzt, szoros mellénybe tűrt kravátlit –, de legtöbben munkaruhában voltak. Széles karimájú kalapok, vastag nadrágok, bő ingek. Csak pár fehér akadt köztük, de mind viselte a maga sebeit: az egyik férfi felsőtestét golyók ütötték át, néhány asszonynak pedig, akik az ivó felé húzódtak, az egész teste megégett, elfeketedett, ruháik hamuként lebegtek körülöttük.

Olivia felsóhajtott. Még a Grand Silver Hotel előtt is ott voltak. Hát persze.

A vállára vette a hátizsákját, és a zsebébe süllyesztette a telefonját. A hajfonata meglazult, de nem foglalkozott vele. Bezárta a kocsit, aztán előhúzta a hosszúkás borítékot, tele papírtalizmánokkal, amelyeket még a nagyanyja készített évekkel azelőtt. Az autó minden ablakára tapasztott egyet. A levegőben a mágia rezes szaga érződött. Feje felett megdördült az ég, amikor előszedett egy csomag celofánt is, és egy-egy lapot a talizmánok fölé ragasztott. Ha ez beválik, a talizmánok megvédik a kocsit a szellemektől, a celofán pedig megvédi a talizmánokat az esőtől.

Beválik, szögezte le magában. Az anyjának minden alkalommal bevált, amikor együtt utaztak ide. És bár ő most nem volt vele, Olivia éveken át nézte, hogyan látja el ezzel a védelemmel a kocsiját.

Nincs idő kételkedésre. Elindult a hotel felé, elsietett a kosztümös színészek és a turisták mellett. Át kellett préselnie magát a szellemek között; testük most szilárdabbnak érződött, mint az év más szakában. Ruhaanyag ért a kezéhez, ahogy nyomakodott.

– Bocsánat – mormolta. Két hopi indián nő a kalapja karimája alól megnézte magának, és elfordultak, hogy helyet adjanak neki. Egy csoport kínai bányász – testük összetört, összezúzódott (bányaomlás, gondolta Olivia, baleset volt) – távolabbról nézte, de nem mozdult. Egyetlen turista sem látta a szellemeket; átnéztek rajtuk, csak bámulták a lányt, ahogy a semmiben keresi az útját.

A Grand Silver Hotel háromemeletnyire nyúlt a magasba; mára csak morzsái maradtak egykori nagyszerűségének. Odabent a régi foglalatokban új körték égtek, és a kopott szőnyeg ropogott Olivia cipője alatt. Mint minden más hely a városban, a Grand Silver is úgy igyekezett a víz felett maradni, hogy a saját kizárólagos szellemét reklámozta. A recepciós pult felett a Zokogó Hölgy olajfestménye függött, a lift mellett egy képeslapállvány forgott, lustán kínálgatva a lapokat, amelyek közül majdnem mind a festményt ábrázolta.

A pult mögött ülő idős hölgy elmosolyodott, amikor Olivia közelebb lépett hozzá. A névtábláján a RENEE szó állt.

– Üdvözlöm a Grand Silver Hotelben. Mit tehetek önért?

– A Szellemfesztiválra jöttem – válaszolta Olivia; hangja túl erősnek hatott a csaknem üres előtérben. Utálta a saját hangját hallgatni, a beszélgetés mindig nehezére esett. – Ma és holnap éjjelre szeretnék egy szobát, és szükségem van valakire, aki segít behozni a holmijaimat a kocsimból.

Renee arca felragyogott.

– Természetesen! A Szellemfesztivál holnap este lesz, ez Bisden egyik fő vonzereje. Van még néhány turistacsoport, akik ideutaztak az alkalomra, úgyhogy nem lesz egyedül. Teljesen biztonságos, de azért mindenkit megkérünk, hogy maradjon fedél alatt, és tartson egészséges távolságot a szelle…

– Nem turista vagyok – vágott közbe Olivia. – Azért jöttem, hogy főzzek a fesztiválra. – A jogosítványáért nyúlt, de a diákigazolványa esett ki a zsebéből; elkapta, mielőtt a földre hullott volna. – Az anyám már dolgozott önöknek korábban. Amory Chang.

A recepciós hunyorított.

– Maga Szelleműző Chang lánya? Tényleg hasonlít rá. – Ez kedves hazugság volt, gondolta Olivia. – Éveken át segített ki minket. Minden nyáron, amikor a szellemek előjönnek, és az élők között járnak. És a főztje természetesen mennyei volt.

Köszönöm, akarta felelni Olivia, de a szavak elakadtak a torkában. Renee mintha észre sem vette volna.

– Már vártuk a Szellemfesztiválra. Szelleműző Changot mindig csodálatos volt nézni. Kiváló előadó volt, és amit tett, azzal évekre garantálta a város biztonságát.

Olivia kitöltötte a papírokat. Renee újra megszólalt.

– Mellesleg… A mi Zokogó Hölgyünk mostanában… rendetlenkedik. Helyre tudná hozni, vagy esetleg találna egy utódot? Már csaknem tíz év telt el azóta, hogy az anyja foglalkozott vele.

A Zokogó Hölgy képe békésen lógott a falon. Dús idomú fiatal lányt ábrázolt; esküvői ruhát viselt és az arcát eltakaró fátylat. Egy menyasszony, akit elhagytak, és megölte magát, és akinek a sírását éjjelente néha még ma is hallani lehet. Nem valami eredeti.

– Megnézem – válaszolta Olivia.

Renee és a hotel másik két dolgozója – a szobaasszony, és egy fiatalember, aki a fia lehetett – segítettek becipelni a szójaszószos és marinádos vödröket a kocsiból a konyhába. Ezután a rizs, a konyhai eszközök és a többféle, papírzacskóba csomagolt hús következett. A bisdeni boltban szegényes volt a választék, ezért Olivia mindent magával hozott, amit csak be tudott zsúfolni a Toyota csomagtartójába. Hurcolkodás közben látta a kinti szellemeket. A színészek már odébbálltak, úgyhogy a kísértetek most már mind őt és a hotel alkalmazottjait nézték.

Esőszag érződött. Olivia gyorsított a léptein.

Miután megnézte magának a konyhát – kicsi volt, de hát Bisden régi szállodáiban mindenhol ez a helyzet –, rápillantott a telefonjára. Se térerő, se internet, bár a közeli létesítmények jelszóvédett wifijeit azért látta. A Grand Silvernek saját routere volt. Renee a hosszú, régimódi fémkulccsal együtt megadta a jelszót is.

– A 309-es szoba lesz az öné – mondta.

Olivia a következő néhány órát a konyhában töltötte: vagdosott, kóstolt, előkészített. Éjszaka volt már, mire végzett. Felment a szobájába, az ágy mellett leguggolt, és több csomag füstölőt meg elégetésre szánt, díszesen nyomtatott papírlapot szedett elő. Remélte, hogy eleget hozott. Elég füstölőt, elég ételt…

Á, biztos, hogy elég lesz. Elővett egy kis kerámiatálkát is, beleöntött fél maréknyi szárított narancshéjat, majd gyufát gyújtott felette. Anyja egyszer arra tanította, hogy az égő narancshéj füstje távol tartja a szellemeket. Nála mindig bevált.

Olivia tétovázott. A láng végigkúszott a gyufán, az ujjait vette célba. Az utolsó pillanatban eloltotta.

Szél rázta az ablakát, amikor ágyba bújt. Fentről halk lépések, lentről női zokogás kísérte el az álmába.

Ahány Szellemfesztiválra csak emlékezett, mindig esett az eső. Anyja naptárának hetedik, apjáénak nyolcadik hónapjában az anyja megpakolta a kistehert étellel, és nekiindult néhány napra délre, Oliviát apu és nagyi gondjaira bízva. Monszunidőszak volt, a szakadó eső végigáradt az utakon és a házak mögötti köves árkokban. Amikor azonban kiderült az ég, az anyja is hazatért: üres kocsival és egy akkora összegről szóló csekkel a zsebében, amit egyébként fél év alatt keresett meg.

Egy darabig nem mondta el Oliviának, hová megy, és mit csinál ott. Amikor azonban a lány nyolcéves lett, őt is berakta a hátsó ülésre az élelmiszeres papírzacskók közé, és akkor először magával vitte Bisdenbe.

Gyere anyuval, mondta. Rövid, fekete hajába akkor még csak alig vegyültek ősz szálak, és egészségesnek tűnt. Szeretném, ha idén te is velem jönnél segíteni a Szellemfesztiválra.

Hosszú órákig tartott az autóút, és mire elérték a kisvárost, közeledett a naplemente, vele együtt pedig a vihar is: a horizonton mászó, elkerülhetetlen sivatagi monszun. Aznap este a Grand Silverben szálltak meg – a következő években más-más hotelt választottak –, és később sok hálás tulajdonostól gyűjtötték be a csekkeket. A város minden szállodája ki akarta venni a részét a Szellemfesztiválból, és magához vonzani a legtöbb turistát. Az anyja elmondta Oliviának, hogy a saját anyjával meg a Chang asszonyok hosszú sorával együtt, akik előttük főztek a Szellemfesztiválokon, ebben az országban – és korábban a saját országaikban – ritkán maradtak ugyanazon a helyen egy évnél tovább.

Más helyekhez más szellemek kötődnek, Olivia, magyarázta az anyja, miközben lefekvéshez készülődtek. A lámpa fénye meleg derengésbe vonta az arcát. Néha a helyek láncolják le őket, néha az emberek, és nem tudnak távozni. Ha mindig máshol tálalunk, elvisszük az ételt azoknak is, akik az előző évben nem kaphattak. A jó szolgálat lényege az, hogy mindenkire odafigyeljünk.

Az anyja az egész éjszakát és a másnapot is az előkészületekkel töltötte, és annyiszor fogta be Oliviát segíteni, ahányszor csak tudta. A lány egy kis fém fellépőn állva vagdosta a zöldségeket óvatosan, egyenesen, ahogy az anyja szigorúan megtanította. Néha kilesett az ablakon, figyelte, ahogy a turisták rohannak az eső elől, és szemük még ekkora távolságból is észrevehetően elkerekedik, ha megpillantanak egy-egy szellemet.

– Félnek tőlük – mondta az anyja, és előkészítette a két bambusz párolót. – Most láthatják őket.

– Nem mindig látják őket? – kérdezte Olivia.

– Nem úgy, ahogy te és én. A Fesztivál az az idő, amikor a legtöbb szellem önmaga, és nem az, aminek az élők akarnák. Nem mindenkinek fog tetszeni a ma esti látvány.

Amikor Olivia karja elfáradt, az anyja kiküldte a konyhából pihenni. A hosszú asztal, amelyet a személyzettől kért, a verandán állt. Olivia bemászott alá, és nézte, ahogy az eső locsogva ömlik az útra, és szélesedő, vörös-barna porral csíkozott patakokban folyik el, amíg a napfény elhalványult, és felkapcsolták a lámpákat.

A Gameboy!, jutott eszébe. A kocsiban hagyta. Nem volt esernyője, de azért kiszaladt a felhőszakadásba, hagyta, hadd áztassa bőrig. Minden évben csak két hétig esett. Az arcára hulló hideg cseppek vidám élénkséggel töltötték fel, rohant az anyja kocsija felé, és szándékosan beletapicskolt a legnagyobb pocsolyákba, amelyeket csak talált.

Félúton járt a sötétedő úton, amikor valaki megszólította.

– Te nem idevalósi vagy.

Olivia megpördült. A vegyesbolt eresze alatt, egy oszlopnak támaszkodva, egy szellem állt. Pamutinget viselt és nadrágot, mint sokan mások, akik életük során a vasúton dolgoztak. A kínai szellemek között nem sok nő akadt, ez azonban lány volt, haja sötétbarna, szája apró, szeme fekete, mint Oliviáé. Kicsit idősebbnek látszott nála, de korántsem annyira, mint az anyja.

– Elhagyott valaki? – tudakolta a szellem.

– Nem, senki – vágta rá Olivia. – A Gameboyomért jöttem. – Közelebb lépett, be az eresz alá, és a szellem nem hátrált el. Amikor Olivia meg akarta érinteni a ruhaujját, keze átsiklott rajta. – Mi a neved?

– Mei Ling – felelte a szellem. Úgy tűnt, jól szórakozik. Olivia ilyen közelről már látta, hogy a lába eltorzult, mint sok kínai szellemé, akik valamilyen építkezési balesetben haltak meg. – De az anyám Sadie-nek hív.

– Én Olivia vagyok. A nagymamám kínai nevet is adott nekem, de az apám nem szereti, ha azt használom.

Egyszer, még nagyon fiatal korában kihallgatta, ahogy az apja és a nagyanyja este beszélgettek. Mit fog csinálni, ha a többi gyerek szekálja az iskolában?, kérdezte az apja, hogy megvédje az álláspontját. Olivia nem mondta meg neki, hogy a neve nem számít: így is szekálják.

– Nem tudom, mi az a Gameboy – mondta a szellem. – De elkísérlek, mit szólsz?

Olivia fejében megszólalt a vészcsengő. Ne állj szóba idegenekkel, ismételgette az anyja állandóan. És ne bízz a szellemekben, különösen a Szellemfesztivál alatt.

– Nem kell – vágta rá. – Semmi gond. Itt van, közel.

A szellem azonban követte. Olivia egyre gyorsabban szaladt, a kísértet megnyomorodott bokáinak nyikorgása pedig egyre hangosodott, ahogy leszállt a sötétség. Körülöttük szakadt az eső: egyre mélyebb patakokban áradt végig az úton, nem volt árok, ahol lefolyhatott volna.

Hol a kocsi? Sötét volt, a lámpák fénye mintha elhomályosodott volna, és a szellem ott volt a nyomában, előrevetődött, olyan gyors volt…

Olivia lába megcsúszott, hanyatt esett a vízbe. Keményen beverte a fejét egy kőbe; a villámárvíz elkapta, végiggörgette az úton, ő pedig csak kapkodott levegő után. Hasra érkezett, vizet szippantott a tüdejébe; fuldokolva igyekezett feltámaszkodni, de a tenyere alól kicsúszott a meglazult murva, így visszaesett.

Meg fog halni. Kéthétnyi eső egy évben, és pont ebbe fog belehalni. Ha majd szellemként tér vissza, az örökkévalóságig vízzel lesz tele a tüdeje?

Vakon előrekapott, és akkor valaki megragadta a karját. A szellem kirántotta a vízből. Olivia köhögött: a kísértet keze, amellyel a hátát simogatta, meleg volt és szilárd. Még törött ujjai is. Vászonruhája teljesen átázott.

Olivia fejében sugárzott a fájdalom.

Mei Ling felemelte, és magához szorította. Nem volt szívverése. Aztán átfutottak az egyre magasabban álló vízen, vissza a főtérre. Olivia utoljára a Grand Silver stukkózott falait látta, és a szellemek hordáit, akik lecsaptak az anyja asztalára, frissen anyagot nyert testük hullámzott a holdfényben.

Túl korán ébredt; szíve a torkában dobogott. A tető zörgött, mintha valaki köveket borított volna rá. A szakadó eső tompa dübörgése vette körül; amikor széthúzta a függönyöket, látta, hogy az úton végig árad a víz, éppen úgy, mint annyi évvel korábban. Egyetlen élő sem járt kint, még a tegnapi színészek sem. Azonban a szellemek – rengeteg, megszámlálhatatlanul sok – ott voltak a verandatetők és ereszek alatt, összeszorulva, kiérve az esőből.

Feje felett abbamaradt a zokogás. Az éjszaka során, félig megemésztett álmaitól kábán úgy érezte, a női hang ismerős, de hiába hallgatózott, csak a vihart hallotta.

Ránézett a telefonjára, de nem jelzett nem fogadott hívást. Térerő sem volt. Persze. Az internet azonban működött, úgyhogy írt egy e-mailt az apjának. Biztonságban megérkeztem Bisdenbe. Ma egész nap főzni fogok. Hamarosan hazaérek. Szeretlek. Ne felejts el enni.

Csak túl későn jutott eszébe, hogy az anyja is így fejezte be minden üzenetét és e-mailjét, de már megnyomta a küldés gombot. Az ajkába harapott, aztán elfordult, hogy felvegye a farmerját.

Bár korán volt még, és ömlött az eső, a szellemek mind kint jártak. Olivia átsétált közöttük, ők pedig utánafordították vékony, éhezésről árulkodó nyakukon ülő fejüket, mint a baglyok. A telihold csak egy pillanatra pecsételte meg az eget a sötét felhők résein át. Amikor Olivia odaért a kocsijához, a fiú, aki előző nap segített behurcolkodni, utánarohant.

– Hahó! – zihálta. – Anyukám mondta, hogy segítsek, ha szükséged van rá.

Olivia ránézett. Nagyjából vele egykorú, legfeljebb tizenhét éves lehetett. Nem jutott eszébe a neve.

– Csak vásárolni megyek – mondta.

– Majd én viszem a holmikat, ha akarod. Nem gond. – Elmosolyodott. – Carlos vagyok.

Oliviának el kellett ismernie, valóban erősnek tűnt. Karján és hátán csak úgy duzzadtak az izmok. És amikor elmosolyodott, arcán aranyos gödröcskék rajzolódtak ki. Ha a férfiakat szerette volna, talán még vonzónak is találja.

– Olivia vagyok – mondta. – Sok mindent fogok venni.

– Sejtettem. Nem gondoltam volna, hogy a szellemek sokat esznek, de a jelek szerint mégis. – Carlost láthatóan nem zavarta sem az eső, sem a szellemek, akik az ereszek alól bámulták őket. Bár úgy tűnt, ő nem is látja őket.

A bisdeni szupermarket legnagyobb előnye, gondolta Olivia, hogy olcsó. Egyenesen a hátsó pulthoz ment, és vett két tucat friss halat. Már döglöttek voltak, nem olyan frissek, mint azok, amelyek az otthoni kínai piac tartályaiban úszkáltak, de azért megteszik. Telepakolta a kosarát friss zöldségekkel is: vett zöldhagymát, sárgarépát, fokhagymát, fűszernövényeket, és négy láda narancsot. Csak azt sajnálta, hogy Bisdenben nincsenek raktáráruházak.

Carlos rengeteget beszélt, de tartotta magát a szavához. Kicipelt mindent, és segített berakodni a kocsiba. Mindent elmondott az iskolájáról (harmadikos volt, egy évvel fiatalabb Oliviánál), a terveiről (Arizona államba költözni, és gépészmérnöknek tanulni) és a barátjáról (Seannak hívják, jóképű, kicsit geek, és ő is mérnök akar lenni).

– És mi a helyzet veled? – kérdezte, amikor visszafelé hajtottak a szakadó esőben. – Van valakid?

– Volt – válaszolta Olivia. – De egy ideje szakítottunk.

Másfél éve történt, tavasszal. Priya egy évvel Olivia felett járt, és amikor megtudta, hogy felvették egy keleti parti főiskolára, majd’ kiugrott a bőréből.

Olivia nem akarta, hogy kötöttséget jelentsen Priyának. Ha Priya keletre megy, ő viszont Arizonában marad, csak annak van értelme, ha szakítanak. Priya azonban nem értett egyet, és amikor sírva fakadt, Olivia viszont nem, azzal vádolta meg, hogy nem szereti annyira, hogy kitartson mellette.

De te elmész az államból, mondta erre Olivia. Nem költözhetek csak úgy Bostonba a kedvedért.

Priya kifújta hullámos fekete haját az arcából, és rámeredt. Tudod, hogy nem erről beszélek. Még amikor együtt vagyunk, vacsorázunk, filmet nézünk, mit tudom én, akkor is olyan távoli vagy. Mintha valahol máshol lennél, nem velem. Összeszorította a száját. Van valaki más?

Volt egy emlék egy lányról, akinek sötét vászonnadrágja volt, haja a vállára hullott, és épp kihúzta a vízből. És ott volt az anyja is, a kórházban; egyedül feküdt az ágyban, és sorozatokat nézett, amíg el nem aludt. Priyának egyikükről sem beszélt, úgy érezte, nincs köze hozzájuk.

Nem, válaszolt.

Mire Priya elment a főiskolára, a kapcsolatuk már szétesett.

Csendben hajtottak vissza Carlossal a szállodához. Miután megérkeztek, a fiú nekiállt kipakolni, de hirtelen félbehagyta. Olivia ránézett.

– Mi az? – kérdezte.

– Azt hittem… – Carlos elhallgatott, a homlokát ráncolta. Elsápadt. – Mintha láttam volna valamit. Ott, tőled balra. De már eltűnt.

Olivia odafordult. Egy öregember szelleme viszonozta a tekintetét: testét meggyötörte a betegség, de besüppedt szeme csillogott.

– Én nem látok semmit – jelentette ki.

– Vigyük be a többit. – Carlos elsietett mellette.

Olivia még egy utolsó pillantást vetett a szellemre, mielőtt követte volna. Ha már Carlosnak is meg-megjelennek, gyorsan kell főznie. A hold felkelőben, a Szellemfesztivál ideje közeledik. Izzadságcseppek jelentek meg a tenyerén: beletörölte a farmerjába, és besietett, el az előtérben gyülekező turisták mellett, akik szellemfesztiválos prospektusokat olvasgattak.

Kipakolta a hozzávalóit a pultokra, fogásonként különválasztva a hozzávalókat. Kacsa, disznó, rák, hal. Viasztök – nincs szezonja, de talált egyet az otthoni kínai piacok egyikén. Fűszerek, páclevek. Vörösbab, szezámolaj, cukor. Kínai kel, zöldbab, lótuszgyökér és a szószok, amelyeket az elmúlt két napban készített.

Carlos az ajtóban állt.

– Nincs dolgod? – kérdezte Olivia, aztán összerezzent. Túl durva. A szavak nem megfelelőek. Sosem azok, ha ő mondja őket.

– De igen. – Carlos nem vette fel a megjegyzést, úgyhogy Olivia mellkasában meglazult a feszes csomó. – De segíteni akarok, ha tudok. Kell valaki, aki összevágja és előkészíti ezeket, nem? Én folyton itt főzök.

Oliviát elöntötte a megkönnyebbülés.

– Köszönöm – válaszolta halkan, és a rendezett sorokban heverő zöldségek felé intett. – Ezeket vágd fel. A fokhagymát kapard el, a zöldbabot hagyd hosszúra, de ujjnyinál nem hosszabbra. A répákat vágd vékony csíkokra, a tököt kockákra.

– Van recepted?

– Csak a fejemben. – Az anyja is így csinálta.

Carlos sóhajtott, és felvette a kést.

– Hát jó, lássunk neki.

Órákon át dolgoztak, és rövid idő alatt ráéreztek egymás ritmusára. A mosogató felett ketyegett az óra, az ablakon átsiklott a napfény, és sötétség követte. Oliviának nem kellett kinéznie, hogy tudja: az emberek bezárkóznak az otthonaikba, és behúzzák a függönyöket. Csak a kíváncsi turisták leskelődtek az út szélén álló hotelek nagy ablakai mögül. Minden szálloda bereteszelte az ajtaját, kivéve a Grand Silvert, mert Oliviának még mindig ki-be kellett járkálnia a tálaláshoz. A küszöbre mindenesetre már lerakták a papírtalizmánokat, hogy kint tartsanak minden szellemet, aki valamilyen csínyen vagy még rosszabb húzáson töri a fejét.

Repült az idő. Olivia izzadt, dinsztelt, sütött, párolt. Sajogtak az izmai, de az adrenalin és a félelem zsongott a testében, az agyában. A szellemek egyre jobban erősödő energiája feszes, éles zúgássá sűrűsödött a fejében. A falakon át is hallotta őket – várakozás közben suttogtak –, és Carlos arckifejezéséből ítélve a fiú is.

A szálloda belsejéből nedves, nyüszítő hang hallatszott, majd eltört lábak csoszogása magas sarkú cipőben, valahol a fejük felett, a szellőzőben.

Amikor felkelt a hold, Olivia nekilátott a tálalásnak.

Az anyja, miután megbetegedett, túlságosan legyengült ahhoz, hogy sokat járkáljon. Azt mondták neki, hogy feküdjön, és tartalékolja az erejét. A mozgástól hányingere lett. Olivia apja egyetlen helyről nem bírta kizavarni, a konyhából. Amikor már alig bírt lábra állni, még akkor is ő akart vacsorát főzni a családnak. Olivia besegítette egy székbe a tűzhelynél, anyja pedig órákig ült ott, és ügyelt rá, hogy az étel mindenestül rendesen elkészüljön. Olivia mindent megtett, amit tudott, hogy megkönnyítse a dolgát: kimérte a folyadékokat, megfőzte a rizst, és felvágott mindent, hogy az anyjának ezekkel legalább ne kelljen foglalkoznia.

Egy délután az anyja rámosolygott.

– Olyan jól csinálod. Örülök. Neked kell majd csinálnod, ha én már nem leszek.

– Erre nem lesz szükség – mondta Olivia elszoruló torokkal. Én nem léphetek a nyomodba. – Jobban leszel.

– Ne égesd le a szezámmagokat – mondta az anyja, mire Olivia automatikusan odafordult, hogy megmentse a serpenyőben piruló magokat. – Jó. Hadd hűljenek le valami biztonságos helyen.

Reszkető kézzel kiöntötte a magokat egy kis tálba, és félretette.

– Nem veszíthetlek el. Apu sem. Jobban leszel. Tudom.

Az anyja a kezéért nyúlt. Olyan finomak, vékonyak voltak az ujjai.

– Ha tiszteletben tartod a tudást, amit átadtam neked, megígérem, hogy sosem hagylak el. – Megszorította Olivia kezét. – Szeretlek, Xi Yi.

Olivia évek óta nem hallotta ezt a nevet, nagymama halála óta. Könny szökött a szemébe.

– Anyu…

Megszólalt a főzőóra. Az anyja felállt, hogy levegye a ging do pai gwutot a lángról, és kiszedje az előkészített cseréptálba.

– Ne felejtsd el – mondta Oliviának. – És most vidd ki ezt az asztalra.

A nagy asztal a Grand Silver verandáján várta, biztonságban az esőtől és a lent folyó víztől is. Talizmánokkal rakták ki körülötte a határt; a folyosó a hotel bejáratához vezetett. A határ mellett végig ott tolongtak, nyüzsögtek, suttogtak a szellemek. Erre az egy éjszakára anyagiak lettek, csont és hús, hogy lakomázhassanak, amíg a nap fel nem kel. Felettük lyuk keletkezett a súlyos felhőtakarón, és a telihold úgy nézett le rájuk, mint egy gonosz szem.

Olivia kitolt egy tálalókocsit, rajta hatalmas fazekakkal és fémtálakkal. Zörögve elhajtott a turisták mellett, nem törődött a kérdéseikkel. Nem hagyta, hogy Carlos kövesse a verandára, de érezte a hátán a tekintetét, amikor átlépte a Grand Silver küszöbét. Egymás után rakta le a pekingi kacsás tálakat az asztal közepére, húsból és halvány gőzgombócokból kialakított sorba. Levette a fazekak fedelét, mire a tökleves illata szétáradt a sűrű levegőben. Amilyen gyorsan csak tudta, nekiállt telemerni a tálakat.

A szellemek suttogtak, a gátnak nyomták a kezüket, aztán sziszegtek, amikor a rézszagú mágia felszikrázott a bőrükön. Olivia hátán cseppekbe gyűlt a hideg verejték, de rezzenetlen kézzel merte tovább a levest a tálakba. Végül már nem maradt több hely az asztalon: ekkor elhátrált, és lerakott egy újabb sornyi talizmánt, keskeny, zavartalan sávot képezve az ajtótól az asztalig.

– Üdvözlet, tisztelt vendégek! – emelte fel a hangját. – Az én nevem Olivia Chang, és ételt készítettem nektek, hogy vehessetek és ehessetek, és a lelketek békére találhasson. – Az anyja már sokszor mondta el ezt a beszédet. Olivia sem akadt meg benne. – Kérlek, gyertek. Szívesen látlak titeket az asztalnál.

Azzal megtörte az asztalt körülvevő talizmánvonalat. A szellemek rávetették magukat az ételekre. Lökdösődtek, elmarták a tálakat, a pálcikákat. Néhányan egyszerűen kézzel tömték a szájukba az ételt, amilyen gyorsan csak bírták. Sokakat az éhség egészen kivetkőztetett kísértet mivoltukból. Vadul tépték a húst, arccal estek a levesestálba, és vicsorogva szerezték meg a szomszédaiktól, amire szemet vetettek. Az étel szinte elpárolgott, ahogy küzdöttek, és haraptak, és ettek, ettek, ettek.

Nem főztem eleget, gondolta Olivia rettegve. A gyomra összeszorult. Túl sokan jöttek el, nem tudom mindegyiküket kiszolgálni.

Lélegezz.

Vett egy nagy levegőt, megragadta a tálalókocsit, és visszasietett a többi ételért. Garnéla édes, színtelen mártásban, rák gyömbérrel és mogyoróhagymával. Hal hal után, párolva, fűszeres, sós szószban. Puha, marinált borjú, még sercegett a fémtálon. Bak cheet gai az összes szósszal, csípős-borsos sertésfalatok. Az anyja ging do pai gwutja, édesen, élénkpiros szósszal, pirított szezámmaggal meghintve. (Fájt a szíve.) És tányérszámra a szeletelt narancsok, tálszámra az édes vörösbableves. Amint kitette, szinte azonnal el is fogyott, de nem lassított. Lába fájt, de keze nem remegett.

Az éjszaka haladt előre. Új szellemek érkeztek azoknak a helyére, akik megtöltötték a hasukat, és elmentek. A hold némán tovagördült az égbolton. A szellemhullámok közti szünetekben Olivia éberen figyelt, és közben egy kis tűzön füstölőt és áldozati lapokat égetett. A zsarátnokok fel-felröppentek, mint a kívánságok, aztán egyenként kihunytak. Az eső továbbra is szakadt.

Mei Ling nem jött el. Olivia figyelte az asztalt, és olyan erősen rágta az ajkát, hogy fel is sebezte. Érkeztek a szellemek, néhányan csendesen ettek, mások zabáltak. A szemükben égő vad tűz, gyászuk, félelmük és dühük mind alábbhagyott, ahogy jóllaktak. Vegyétek és egyétek, mondta Olivia. A kínai szellemek sírtak a legjobban, és nevettek is, élvezve az ismerős ízeket. Köszönöm, mondták neki egymás után. Nem gondoltam volna, hogy valaha ilyet fogok még kóstolni. Végül egymás után eltűntek, hogy végre megpihenjenek.

Ezért jött ide, mint Szelleműző Chang, bár szelleműzésnek ezt csak a szó legtágabb értelmében lehetett nevezni. Nem küldte el őket: az volt a feladata, hogy megnyugtassa a magányos lelkeket, szabadságot ajánljon nekik.

Az odafentről hallott lépésekre gondolt, és a zokogásra. Érte is felküldött egy áldozati papírlapot, aztán visszament az épületbe, át az előtérben gyülekező turisták között. Megpróbálták megszólítani, de nem is hallotta őket. Megállt a recepciós pultnál, és a Zokogó Hölgy képére nézett.

Az előző nap Renee áthajolt a pulton, és rámosolygott. A Zokogó Hölgyünk… rendetlenkedik. Helyre tudná hozni, vagy esetleg találna egy utódot?

Minél tovább maradt egy szellem leláncolva egy helyen, annál nyugtalanabb lett. Bisden egész élete a kísértetjárás vonzotta turizmustól függött – ha pedig egy szellem rendetlenkedett, az csak hitelt adott a történeteknek. De a túl sokáig csapdába esett szellemek megtébolyodtak, és olyankor az élőknek is baja esett.

Olivia a képet nézte, és a fehér fátylat, amely eltakarta a Zokogó Hölgy arcát. A Grand Silverben töltött első Szellemfesztiválja óta eltelt tíz évben nem látta Mei Linget.

A fátyol alatt akárki rejtőzhetett.

Megfordult, és berohant a konyhába. Még volt némi rizs, épp egy tálkára való. Minden más kikerült a kinti asztalra. Remélte, hogy a rizs is elég lesz. Nekiindult a lépcsőnek, a harmadik emeleten lévő szobája felé. Már felfelé menet meghallotta az ismerős zokogást. Gyorsított a léptein. Amikor kinyitotta az ajtót, egy nőt látott meg: az ablaknál állt, és a lakomát nézte. Fehér esküvői ruhát viselt, amelynek szegélye bemocskolódott, és hosszú, fehér fátylat. Szembefordult Oliviával.

Ő levette a nyakából a talizmánt, és a földre tette. Lassan, a rizst előrenyújtva közelebb lépett.

– Hoztam neked valamit enni – mondta, és ezúttal nem érezte túl hangosnak a saját hangját. – Nem sok, de úgy látom, éhes vagy. Kérlek, tisztelt vendégem, vedd el, és egyél.

A Zokogó Hölgy nem mozdult, de hagyta, hogy Olivia megközelítse. A rizs lágyan gőzölgött. Kint ömlött az eső, verte az ablakot, bebocsátást követelt. Olivia újra előrenyújtotta a tálat.

A szellem elvette. A keze szilárd volt, és meleg.

Olivia óvatosan felhajtotta a fátylat.

Az anyja a halála után nem tért vissza szellemként. Olivia tulajdonképpen erre számított. De nem jelent meg a kórházi szobában sem, amikor az apja eldöntötte, hogy kapcsolják ki a gépeket, amelyek életben tartják, és egyik éjjel sem, amikor Olivia hallotta, hogy az apja egyedül zokog a szobájában. A temetésen csak a néma, anyu-alakú test hevert a koporsóban.

Az emberekből akkor lesz szellem, ha nyugtalanok, vagy valami befejezetlen ügyük van, vagy túl sok mindent bántak meg, hogy továbbléphessenek. Akkor is kísértetté válnak, ha szeretteik elfeledkeztek róluk, vagy nem adták meg nekik a tiszteletet. Olivia füstölőt égetett – akkor is, ha különösen száraz napokon figyelmeztetést adtak ki a tűzgyújtásra –, és néha kirakott egy tálkával abból, amit éppen főzött, az anyja oltárára. De a kis szentélyt a szobájában rendezte be, az apja szemétől távol, mert akárhányszor ő meglátta, összeszorította a száját és elsietett: a gyásza elűzte.

Olivia inkább sokáig bent maradt az iskolában, hogy ne kelljen hazamennie. Eltávolodott a barátaitól is, a könyvtárban húzta meg magát. A jegyei először leromlottak, aztán feljavultak. Lassan felfogta, hogy az anyja elment. Nem szellemmé vált, hanem mindenestől távozott.

Az emberek akkor térnek vissza kísértetként, ha valami ideköti őket. Olivia anyját, úgy tűnt, nem kötötte semmi.

Olivia nem jelentkezett főiskolára. Valahányszor elért a jelentkezési lapon a Család részhez, a fejében zümmögéssé olvadtak a gondolatok. Szülők neve? Legmagasabb iskolai végzettség? Kapcsolati státusz? Él? Halott? Az esszékérdések teljesen idióták voltak. Mit csinált az elmúlt nyáron, és ez milyen hatással volt önre? Más nem jutott eszébe, csak a kórház büdös fertőtlenítőszaga, és hogy akármennyire is szeretné, az életben nem felejti már el. Ráadásul valakinek az apjáról is gondoskodnia kellett. Nem hagyhatta el ő is.

Priyával végképp megszakadt a kapcsolata, és Olivia ráhagyta.

A barátai összecsomagoltak, és egyetemre mentek. Olivia főzött, befizette a számlákat, és főzött. Az anyja e-mailjeit továbbította a saját címére, és sosem hagyta, hogy az oltáron kiürüljön a kis tálka. Amikor megnyitotta az e-mailt a Grand Silver Hoteltől, amelyben Szelleműző Changot felkérték, hogy abban az évben is rendezze meg a lakomát a Szellemfesztiválon, felgyorsult a szívverése.

Az egyetlen éjszaka, amikor a szellemek közöttünk járnak.

Minden évben segített előkészíteni a lakomát, de még sosem csinálta egyedül. És az első bisdeni nyara óta nem járt a Grand Silverben.

– Apu – mondta aznap este, és az asztal alatt szorosan összecsavarta a szalvétáját. – Augusztusban Bisdenbe megyek.

Az apja szomorú mosollyal nézett fel. Olivia akkor látta meg, milyen sokat öregedett az elmúlt hónapokban.

– Tudom – mondta.

Olivia egy ismeretlen arcot látott, egy kortól és éhségtől megkeményedett arcot.

Nem Mei Ling volt. Nem is az anyja. Egyáltalán nem volt ismerős.

– Ki vagy te? – suttogta Olivia. A szellem-öregasszony némán nézett vissza rá; tekintete üres volt, és ahogy álltában billegett, menyasszonyi ruhája susogott körülötte. Olivia eszébe jutott, hogy tényleg menyasszony volt-e, vagy valaki az akarata ellenére láncolta a Grand Silver Hotelhez, hogy őket szolgálja. Ez a nő egyáltalán nem úgy nézett ki, mint az a csinos, fehér, fiatal lány, akit a szálloda brosúrái a Zokogó Hölgyként reklámoztak. Talán ez nem is számított annak, aki ideláncolta.

De ha van az igazságnak ideje, ez az éjszaka az. Az anyja megmondta: a Fesztivál ideje alatt a szellemek önmagukká válnak. Nem azzá, amit az élők akartak. Nem azzá, amit Olivia akart.

A Fesztivál éjszakája esélyt adott nekik a szabadulásra.

Olivia lenyelte a csalódottságát, és rámosolygott a nőre. Átnyújtott két pálcikát, a nő elvette, és enni kezdett. A rizs nem volt valami nagy étel, csak egy szerény felajánlás. Mégis, minden falattal egyre jobban kitisztult a tekintete, pontosabbak lettek a mozdulatai. Hamar elfogyott a rizs. Olivia kinyitotta a száját, hogy bocsánatot kérjen, de az idegen megelőzte.

– Köszönöm – mondta reszelős hangon; Olivia fején átfutott, vajon a sok sírás miatt-e. – Elkísérsz az ajtóig, gyermek?

Olivia karon fogta, és a lifthez vezette. Amíg leértek a földszintre, a nő a bronzszín falon visszatükröződő arcképét nézte. Átvágtak a turisták között, akik a szájukat tátották, de megtartották a biztonságos távolságot. Olivia mintha megpillantotta volna köztük Renee-t, de a turisták fala szorosan összezárt.

Amikor átlépték a küszöböt, a nő felemelte a karját. Fehér ruhája lemállott róla, és a porba hullott. A hátuk mögött Renee kiabált. A nő a ruha alatt strapabíró utazószerelést viselt, laza kabáttal. A kezében egy kalap jelent meg, amit azonnal a fejébe is nyomott, majd megrántotta a karimáját. Nagyjából olyan idősnek tűnt, mint Olivia nagyanyja volt, amikor meghalt, és ő is kínai volt. Egyértelműen nem a tragikus sorsú fiatal, fehér menyasszony, akinek a Zokogó Hölgyet eladták.

– Köszönöm az étket, gyermek – veregette meg Olivia arcát. – Olyan sokáig voltam egyedül, hogy már el is felejtettem, milyen az, ha a családja főz valakire. Márpedig a felajánlásod ilyen érzés volt. – Fakulni kezdett, de mielőtt egészen eltűnhetett volna, megszorította Olivia kezét. – Menj, etesd meg a vendégeidet.

Olivia felnézett. Az égbolt már világosodott, a legtöbb szellem eltűnt, de néhányan még álltak az asztalnál, és a maradékok között turkáltak. Az egyikük kitűnt közülük: nadrágos lány volt, sötétbarna hajú, apró szájú. Ruhája és haja csupa víz volt, és amikor meglátta Oliviát, szája mosolyra húzódott.

– A Gameboy-lány – jegyezte meg Mei Ling. – Felnőttél.

Meleg, jóleső érzés töltötte el a szívét. Mei Ling semmit sem változott, amióta először látta.

– Igen – mondta. – Hála neked.

Mei Ling az asztalra nézett, és sóhajtott. – Mind elfogyott. Olyan finomnak nézett ki. – A füle mögé tűrte egy hajtincsét, úgy nézett végig a lakoma maradványain. – Legutóbb, amikor az anyukád főzött a Grand Silverben, kis híján odajutottam az asztalhoz, de nem voltam elég gyors.

Olivia szíve összeszorult. Eszébe jutott, milyen volt, amikor Mei Ling cipelte a Grand Silver felé. Vajon ő lassította le, ő tehet róla, hogy Mei Ling elmulasztotta az esélyét az átkelésre?

– Tudom, mire gondolsz. – Mei Ling összeborzolta Olivia haját, és amikor elvette a kezét, görbe ujjai a homlokához értek. – Nem. Nem bánom. Láttam, hogy egy kisgyerek bajban van, és mindent megtettem, hogy megmentsem. Csak azt kívánom, hogy bárcsak valaki értem is megtette volna.

A jó szolgálat lényege az, hogy mindenkire odafigyeljünk, mondta az anyja. Olivia beharapta az ajkát, és végignézett az asztalon. Minden elfogyott, még a halak bőre és szeme is eltűnt.

– Kerítek neked valamit enni – mondta. – Megetetlek, hogy hazatalálj.

Mei Ling megrázta a fejét.

– Kelőben a nap, kislány. A lakomának vége.

Olivia végigturkálta a tálak tartalmát, és félrelökte a lerágott csontokat. Még porcogó sem maradt, és a szószokat szinte mind lenyalták. Mei Lingnek igaza volt: minden elfogyott.

Olivia tekintete a szálloda ajtajánál várakozó tálalókocsira villant; lekuporodott mellé, és végignézett a polcokon. Ott van, gondolta. Ahogy kitolta a kocsit, a szósz ki-kiloccsant, falatnyi ételdarabok estek le a tálakról. Fogta a fakanalát, és óvatosan a tenyerébe kotorta őket. Fájt a szíve.

– Üdvözlet, tisztelt vendég – mondta, és Mei Ling felé nyújtotta a kezét. – Vedd és edd, és szárnyaljon a lelked.

Mei Ling kinyitotta, aztán becsukta a száját. A szemébe meglepett könnyek szöktek. Megfogta Olivia kezét a baljában, és a jobbjával vette ki a falatokat. Ahogy evett, torz ujjai kiegyenesedtek, csontjai csúf, reccsenő hanggal váltak újra éppé. Sebei egymás után bezárultak.

Maradj velem, akarta mondani Olivia. Ne edd meg az ételemet. Ne menj.

Visszanyelte a szavakat, és nem vonta el a kezét.

Mire Mei Ling lenyelte az utolsó rizsszemet, arcán már csorogtak a könnyek, de eltörölte őket.

– Köszönöm – mondta rekedten, de érthetően.

Olivia az ujjai közé fűzte a sajátjait. Mei Ling keze meleg volt, olyan meleg.

Mögötte a felhők már vékonyodtak, jelezve a hőség visszatértét. A hold elhalványult, az eső elállt. Az asztal mellett álló utolsó szellem egyetlen sóhajjal olvadt el a reggelben.

Miks-Rédai Viktória fordítása

GEORGE WASHINGTON KILENC NÉGER FOGÁNAK TITOKZATOS TÖRTÉNETE

P. Djélí Clark

P. Djélí Clark (www.pdjeliclark.wordpress.com) a The Black God’s Drums és a The Haunting of Tram Car 015 regények szerzője. Az „A Dead Djinn in Cairo” című kisregénye felkerült a Locus magazin ajánlott olvasmányai közé, és kiemelt figyelmet kapott a The Best American Science Fiction and Fantasy 2017 című gyűjteményben, majd a The Long List Anthology Vol. 3-ben is megjelent számos Hugo-díjra jelölt alkotás mellett. Olyan online felületeken olvashatók a történetei, mint az Apex, a Lightspeed, a Fireside Fiction, a Beneath Ceaseless Skies, és olyan nyomtatott gyűjteményekben, mint a Griots, a Hidden Youth vagy a Clockwork Cairo. Laza szálak fűzik a negyedévente megjelenő FIYAH: A Magazine of Black Speculative Fiction-höz, és alkalmi kritikus a Strange Horizons-nál.

Egy Edward korabeli kiskastélyban él New England területén feleségével és két kislányával. Itt írja spekulatív történeteit, amikor épp nem a visszafogott történész szerepében tetszeleg. Amikor megszállja az ihlet, a spekulatív fikció, a politika és a diverzitás területén közli a gondolatait a The Disgruntled Haradrim című blogjában.

„Készpénzben fiz. kilenc néger fog dr. Lemoire részére” – Lund Washington, Mount Vernon ültetvény, számlakönyv 1784.

Az első fog, melyet George Washington számára vásároltak, egy kovácsé volt, akit abban az évben vitt el a vérhas Mount Vernonban. A vérében hordozta kovácsmesterséget – az ősi szellemek adták át neki a tudást, akik azért érkeztek, hogy a tengeren átkelve megkeressék a leszármazottjaikat. A földön, amit az öregek Afrikának neveztek, a kovácsok nagy tiszteletnek örvendő személyek voltak, akik képesek kinyerni a vasat a földből, majd tűzzel és mágiával megmunkálni azt: csodálatos dárdáikkal az égboltot is kilyukaszthatták, pengéik szépsége előtt a hegyek is meghajoltak. Itt, a virginiai gyarmaton azonban jóval komiszabb holmikat kellett kovácsolnia: nyakörveket a lehajtott nyakakra, bilincseket a fáradt végtagokra és szájkosarat a szerencsétlenek elnémítására, mintha állatok lennének. A kovácsok bírják a vas titkos nyelvét, és ő könyörögve kérte az alkotásait, hogy kössék magukhoz használóik lelkét – ahogyan mások testét gúzsba kötötték. A kovács tudta azt, amiről a gazdák nem vettek tudomást: ha rabszolgává teszel valakit, te magad is azzá válsz. Kik szolgasorban tartanak másokat, azok lelke nem lelhet békére – sem ebben az életben, sem a következőben.

Amikor George Washington ezt a fogat használta, hallani vélte a nehéz kovácskalapács csapódását az üllőn úgy nappal, mint éjszaka. Beszüntette a vasművességet Mount Vernon területén, de a kovács kalapácsának dobolása továbbra is ott visszhangzott a fejében.

George Washington második néger foga egy rabszolgáé volt, aki az Ibani királyságból származott, melyet az angolok a maguk artikulálatlan nyelvén Bonny Landnek neveztek, és ebből fakadóan őt magát Bonny férfinak (az ő lehető legnagyobb bosszúságára). A Bonny férfi Afrikából érkezett, a Jézus nevű hajón, akiről megtudta, hogy egy ősi varázsló, akinek sikerült legyőznie a halált. A többi rabbal ellentétben, akik a királyságán túli távoli vidékekről érkeztek, ő tudta, milyen sors vár rájuk – azt viszont nem, milyen törvény vagy szent rendelet ellen vétett, amiért erre a sorsra kárhoztatták őt. Egyszer csak a hajó mocskos gyomrában találta magát egy férfisellőhöz láncolva, kinek érme alakú fekete szeme volt, és zöld ékkövekként csillogtak a pikkelyei. A Bonny férfi látott már férfisellőt a hullámok közt suhanni, és ismerte a történeteket, melyek szerint néhányan felúsznak a folyón, hogy feleséget keressenek maguknak a halászatból élő asszonyok között. Arról azonban fogalma sem volt, hogy a fehérek őket is rabszolgasorba vetik. Később megtudta, hogy a mágiában jártas arisztokraták különösen nagyra értékelik őket. Finom kelmét adnak rájuk, hogy azután a vendégeiknek mutogathassák őket. A többségük spanyol birtokokra került, hogy óriási méretű gyöngyöket keressenek Új-Granada partjainál. Egymásból merítettek erőt, így sikerült túlélniük az utazás borzalmait. A Bonny férfi történeteket mesélt a királyságáról, a feleségéről és a gyerekeiről, a családjáról, melyet örökre elveszített. A férfisellő víz alatti otthonáról mesélt, a királynőről és a rengeteg furcsaságról. Még egy dalt is tanított a Bonny férfinak: egy fohászt az ősi és rettenetes teremtményekhez, melyek a tenger sötét, eldugott, mélyen fekvő zugaiban tanyáznak – örvények keletkeznek, ha e hatalmas lények kitátják a szájukat, és egész hajókat képesek lerántani a mélybe iszonyatos csápjaikkal. Egy nap feljönnek a mélyből, ígérte, hogy bosszút álljanak azokért, akiket leláncoltak és ezekbe az úszó koporsókba zártak. A Bonny férfi akkor látta utoljára a férfisellőt, amikor kikötöttek az angol fennhatóság alá tartozó Barbados szigetén. A dalt azonban magával vitte a Virginia gyarmatbéli, Mount Vernon-i ültetvényre, és folyton azt énekelte, miközben a láthatatlan tengert kereste a tekintetével a búzamezők felett – és várt.

Amikor George Washington a Bonny férfi fogát használta, egy ismeretlen dalt dúdolt, ami (a józan belátása ellenére) a vad férfisellők nyelvére emlékeztette őt. A tenger sötét, eldugott zugaiban élő rettenetes teremtmények mocorogni kezdtek.

George Washington harmadik néger foga egy olyan rabszolgáé volt, aki később megszökött Mount Vernonból, és ezzel kapcsolatban egy rövid hír is megjelent a Virginia Gazette-ben 1785-ben:

Felhíváſ: Szökéſ a hirdető ültetvényéről, Fairfax megyéből, valamikor októberben, mindenszentek éjszakáján. Mulatt férfi, 170 cm magaſ, cserzett bőrű, a neve Tom, 25 éveſ, egyik elſő foga hiányzik. Rabszolga létére értelmeſ, jártaſ a halottidézéſben. Évekig rabszolgaként élt egy varázslóiſkolában Williamsburg közelében, ahonnan eltávolították, miután lázadáſra uszította a holt lelkeket. Vélhetően viſszatért az iskolába, hogy feléleſszen egy Anne nevű néger némbert, a nővérét, egy egykori rabszolgát, aki szifiliszben halt meg, éſ az iſkola területén hantoltak el. Eladta egy fogát ſ a csekély pénzen nyert varázslattal megidézte a mindenszentek éjszakáján munkálkodó erőket, iſmeretlen helyre repítve magukat. Aki elfogja az eleven Tomot éſ a holt Anne-t, hogy viſszajuttathassák őket a hirdető Fairfax megyében lévő ültetvényére, annak húsz shilling üti a markát a törvény által előírt jutalmon felül.

George Washington legnagyobb bosszúságára Tom foga rendszeresen kiesett a helyéről, bárhogy is igyekezett a helyén tartani. Tovább tetézve a bajt, a legelképesztőbb helyeken bukkant rá – mintha szándékosan tüntetné el magát a nyavalyás. Egy nap aztán a fog végleg eltűnt, és azóta sem találják.

George Washington negyedik foga egy Henrietta nevű asszonyé volt. (A közhiedelemmel ellentétben nincs számottevő különbség a férfi és női fogazat között – ezt minden szakavatott fogorvos és fogvarázsló, illetve a fogat fizetőeszközként használó tündér megmondhatja.) Indián John volt Henrietta apja, az ő apja pedig egy jamasszí harcos, akit elfogtak és Virginiában eladtak rabszolgának. A nagyanyja Jamaicából érkezett a kontinensre, ahol eladták, mert részt vett Nanny királynő háborújában. Rabszolgák lévén nyakasok voltak és irányíthatatlanok. Henrietta örökölte tőlük a harcos vért, és több gazda is a saját bőrén tapasztalhatta, hogy vele nem érdemes ujjat húzni. Miután az utolsó úrnőjét elkapta és jó alaposan helybenhagyta, túladtak rajta, hogy Mount Vernon földjein dolgoztassák – mert, ahogy az előző gazdája hirdette, vétek lenne elpazarolni erős lábát és széles vállát. Henrietta gyakran álmodott a nagyszüleivel. Időnként azt, hogy ő a saját nagyszülője. Máskor jamasszí harcos volt, aki kovás puskával a kezében rohan az erőd ellen, jó előre célba véve a katonát, akit le akar teríteni – a bástyafalakon álló angol mágusok smaragdszín tűzgolyókat hajigáltak, melyek a vasat is megolvasztották. Megint máskor egészen fiatal nő volt, alig tizenöt éves, aki obeah erővel átitatott hosszú szablyát döf egy rabszolgatartó hasába (aki történetesen egy sápadt vérivó), és végignézi, ahogy előbb megfeketedik, majd elporlad.

Amikor George Washington Henrietta fogát használta, olykor borzalmas rémálomból ébredt, metsző sikollyal a torkán. Marthának azt mondta, a háború emlékei kísértik, és sohasem beszélt az arcokról, melyek eljöttek érte álmában: a hosszú hajú, ádáz indián férfiról, akinek a halál fénye csillan a szemében és a megkapóan ártatlan arcú, kacagó rabszolgalányról, aki izzó pengét döf a hasába.

George Washington ötödik néger foga tisztázatlan körülmények között került hozzá egy boszorkánydoktortól, aki nem szerepelt Mount Vernon rabszolgáinak névsorában. A függetlenség előtt született az akkori New Jersey tartományban, és az anyjától tanulta a mesterséget – a gyógyító asszony bizonyos fokú elismertségnek örvendett (a helyi rabszolgák között), és Új-Franciaország déli részéről érkezett erre a vidékre. A boszorkánydoktor a többi rabszolga bajainak gyógyítására használta a varázserejét, tekintet nélkül arra, hogy e világi teremtmények, vagy másvilágiak. Egyike volt annak a több tízezer rabszolgának, akik a háború ideje alatt feleltek Dunmore gróf, Virginia kormányzójának 1775 novemberében közzétett felhívására:

Ezennel szabadnak nyilvánítok, éſ a természetfelettiekre vonatkozó korlátozáſ hatálya alól felmentek minden szerződött szolgát, négert, vajákoſt éſ varázslót, okkultiſtát, vérfarkaſt, óriáſt, nem kannibál ogrét, érző mágikuſ teremtényt éſ máſt (aki a lázadókhoz tartozik), amennyiben képeſ éſ hajlandó fegyvert ragadni, éſ csatlakozni ŐFELSÉGE ſeregéhez, amilyen gyorſan csak tud, hogy észhez térítſük ezt a gyarmatot ŐFELSÉGE koronájáért éſ méltóſágáért. Ez a rendelet nem vonatkozik a démoni szörnyetegekre, akik nem vehetik felhíváſnak jelen kiáltványt, ellenkező eſetben haladéktalanul elűzetéſre kerülnek ŐFELSÉGE birodalmából.

A boszorkánydoktort először német zsoldosok mellé osztották be, hogy ő vigyázzon félelmetes, tűzokádó és lángoló patájú, éjfekete paripáikra. Ezt követően alantas házi varázslatokkal kellett szórakoztatnia a skót boszorkánymestereket, akik egyszerű szolgaként bántak vele. A szerencsének (és a szakértő kővetésnek) köszönhetően Tye ezredes regimentjéhez került. Tye a boszorkánydoktorhoz hasonlóan rabszolga volt New Jersey-ben, de megszökött, és csatlakozott a britekhez, majd elismert partizánvezérré küzdötte fel magát. Ő vezette a hírhedt Fekete Brigádot, a menekült rabszolgákból és törvényen kívüli dzsudzsu férfiakból álló színes társaságot, akikhez még egy spanyol ajkú nőstény vérfarkas is csatlakozott. A Queen’s Rangers nevű másik, különleges katonai egység mellett teljesítettek szolgálatot. A boszorkánydoktor mágiájával felvértezett Fekete Brigád rajtaütéseket hajtott végre a katonákon: megtámadták az otthonaikat, elpusztították a fegyvereiket, ellopták az ellátmányt, varázslatokat szórtak rájuk, és félelmet keltettek a hazafiak szívében. Aztán eljött a dicsőség pillanata: azon a napon, amikor a boszorkánydoktor foglyul ejtette a saját gazdáját, azt a béklyót rakhatta rá, amelyet korábban neki kellett viselnie. A brigád akkora felfordulást okozott, hogy New Jersey patrióta kormányzója statáriumot hirdetett, védőgyűrűt vonva az egész tartomány köré – George Washington tábornoknak a legjobb mágusvadászait kellett kiküldenie ellenük. A patrióta fejvadászokkal vívott egyik összecsapás során egy elátkozott karabélylövedék halálos sebet ejtett Tye ezredesen – a boszorkánydoktor elesett bajtársa mellett maradt, hogy elvégezhesse az utolsó szertartást, megakadályozva, hogy az ellenség életre kelthesse, vagy leláncolhassa a lelkét. Az öt mágusvadász közül hármat megölt, de végül leterítették. Utolsó leheletével átkot mondott azokra, akik megszentségtelenítik a holttestét.

Az egyik életben maradt mágusvadász kihúzta a boszorkánydoktor egyik fogát, hadizsákmány gyanánt, majd néhány nappal később leesett lova hátáról, és zuhanás közben a nyakát szegte. A kihúzott fog egy másik férfihoz került, aki teknősleves kanalazása közben fulladt meg. És ez így folytatódott; a fog borzalmas balszerencsét hozott az összes tulajdonosa fejére. Aztán a sors különös fintorának köszönhetően Mount Vernonban kötött ki, ahol George Washington gyűjteményébe került. Még nem használta.

George Washington hatodik néger foga egy másik világból idevetődött rabszolgáé volt. A döbbent angol varázsló, aki tanúja volt e különös eseménynek, épp egy varázstudományi előadásra készült az idézés témakörében a Királyi Természetfeletti Társaság előtt. Mielőtt azonban a világ elé tárhatta volna a felfedezését, a Második Királyi Afrikatársaság ügynökei megölték őt, méghozzá egy szokatlan együttműködés keretében holland riválisaikkal. Úgy látták, ha négereket lehet előhúzni csak úgy a puszta légből, az helyrehozhatatlan károkat okozhat az emberkereskedelmen hízó gazdagoknak. A megidézett négert életben hagyták – gúzsba kötötték és átszállították Londonból a virginiai rabszolgapiacra. Senki nem akarta veszni hagyni az értékes portékát. Az asszony végül Mount Vernonban kötött ki, ahol az Esther nevet kapta. A többi rabszolga Salamonnak szólította, amit a bölcsességével érdemelt ki.

Salamon azt állította, semmit nem tud a mágiáról; ahonnan ő jött, ott nem létezik. Hogy lehetséges ez, kérdezgette a többi rabszolga, ha egyszer jobban ért a gyógyító őrlemények keveréséhez, mint bármely képzett gyógyító; ha egyszer képes tévedhetetlenül megjósolni az időjárás alakulását; ha egyszer képes mindenféle csodás szerkezeteket építeni a legegyszerűbb hozzávalókból? Még az ültetvényvezető is „páratlan értelmű négerként” utalt rá, és meghallgatta a vetésforgóval és a különböző művelési módozatokkal kapcsolatos meglátásait. A rabszolgák tudták, hogy a rengeteg mezőgazdasági újítás mind Salamon lángoló elméjének szüleménye, a gazda hiába próbál más tollával ékeskedni. Gyakorta kérdezték tőle, hogy miért nem bocsátja áruba az eszét, és keres egy kis pénzt. Annyit legalább, hogy megválthassa a szabadságát.

Salamon azonban csak a fejét ingatta, mondván, noha egy másik világból származik, úgy érzi, „vérkötelék” fűzi össze őket. Ő azon munkálkodik, hogy mindnyájukat szabaddá tegye, vagy ha az ilyen irányú erőfeszítése kudarcot vallana, legalább elviselhetőbbé tegye a létüket. Éjszakánként azonban, miután végzett a rejtélyes „kísérleteivel” (melyeket mindenki előtt titokban tartott), hosszan bámulta a csillagokat, a vágyódás félreismerhetetlen fényével a tekintetében.

Amikor George Washington Salamon fogát használta, arany tornyokkal és színes üvegkupolákkal tarkított helyekről álmodott, ahol négerek szállnak a magasban fémszárnyak segítségével, mintha madarak lennének, és éjszaka is fényesen ragyogó városok úsznak az égen, melyeket az embernél is gyorsabban gondolkodó szerkezetek irányítanak. Az álom lenyűgözte őt, noha félelemmel töltötte el.

A hetedik néger fog, melyet George Washington részére vásároltak, egy olyan négeré volt, aki Afrikából érkezett, és aki egykor maga is rabszolga-kereskedő volt. Ő maga nem vett részt a portyákon, sem a királyságok közt dúló harcokban, ellenben nélkülözhetetlen közvetítői szerepet töltött be – a part menti rabszolga-kereskedők és az európai vevők közt tolmácsolt. Kulcsfontosságú szerepet játszott abban, hogy a mágikus karabélyok és rumosflaskák folyama soha el ne apadjon, és gondoskodott róla, hogy a jótevői tisztességes árat kapjanak emberi portékájukért. Ironikus, hogy épp egy balul sikerült üzlet okozta a vesztét. A helyi vezető, a király egy távoli rokona, úgy érezte, becsapták, ezért (a kereskedő legnagyobb döbbenetére) úgy döntött, áruba bocsátja a tolmácsot. Az angol kereskedő boldogan kapott az alkalmon. Így vált a megbecsült férfiból közönséges árucikk.

Majd’ beleőrült a bánatba, amikor láncra verték a rabszolgaszállító hajó rakterében. Kétszer próbálta kitépni a saját torkát a körmével, a halált választva a rabság helyett. Csakhogy mindkét alkalommal visszatért az élők közé – és nyoma sem volt sérülésnek. Belevetette magát a vízbe, hogy megfulladjon, ám amikor kihúzták, egy csepp víz sem volt a tüdejében. Egyszer sikerült megkaparintania az egyik tengerész kését, ám amikor a mellkasába döfte, elhűlve látta, hogy a teste kilöki a pengét, és bezárul a seb. Ekkor értette meg bukása természetét: megátkozták. Tán az istenek. Tán a bosszúszomjas holtak szellemei. Vagy tán egy boszorkány vagy idéző, akiért sikerült jó árat kialkudnia. Ezt már nem tudja meg. Megátkozták, erre a sorsra kárhoztatva, hogy azzá váljon, akivé másokat tett. És ebből nincs kiút.

A néger rabszolga-kereskedő foga volt George Washington kedvence. Nem mutatkoztak rajta a kopás nyomai, akárhányszor is használta. Időnként teljesen biztos volt benne, hogy kicsorbította, de amikor megvizsgálta, még csak egy repedést sem látott rajta – mintha megjavította volna önmagát. Ezt a fogat az összes többinél nagyobb igénybevételnek tette ki, és egy percig se kímélte.

George Washington nyolcadik néger foga a szakácsáé volt, akit Ulyssesnek hívtak. Mount Vernon egyik kedvence volt, részben kiemelkedő szakácsművészete, részben pedáns viselkedése miatt, amivel rendet tartott a konyhájában. A vacsorák és fogadások alkalmával mindig ő készítette az ételt a vendégek legnagyobb örömére, akik nem győzték dicsérni az új fogások megtervezésében mutatott leleményességét. Simogatják a nyelvet és csiklandozzák az érzékeket, mondogatták. A magasabb körök tagjai, akiket a Washington család gyakorta megvendégelt, egyszerűen csak „Uncle Lyssesnek” nevezték, és ajándékokkal halmozták el őt, amit az újságok epésen úgy tálaltak, hogy „a néger szakácsból ünnepelt, felfuvalkodott hólyag lett”.

Ulysses komolyan vette a munkáját, miként a nevét is. Az ajándékokért és a konyhai maradékért (az emberek jó pénzt fizettek, hogy a Washington család étkét ehessék) kapott pénzt Homérosz műveinek fordításaira költötte. A lapok segítségével nyomon követhette névrokona lenyűgöző utazásait, és Kirké alakja különösen megragadta a képzeletét – a nagy erejű varázslónő, aki jól értett a főzetekhez és gyógyfüvekhez, az általa készített elixír segítségével disznóvá változtatta az odalátogató férfiakat. Ulysses más könyveket is őrizgetett: keleti szövegeket a kínai gyógynövénytanról, a muzulmán alkímiával foglalkozó tiltott kéziratokat, sőt még az alakváltással kapcsolatos ősi egyiptomi papiruszokat is.

Első, átváltoztatásra tett kísérletei pusztán fokozták Washington vendégeinek étvágyát; az evőeszközeiket eldobva, két kézzel tömték a szájukba az ételt, mintha fékezhetetlen fenevadak lennének. A második alkalommal magas hangú visításba kezdtek – amiért utóbb a kerubpárlatok túlzott mértékű fogyasztását okolták. Akkor tudta meg, hogy a próbálkozásai végre sikerrel jártak, amikor az egyik nyáresti vacsora után néhány nappal a fülébe jutott, hogy egy virginiai ültetvényes, a Washington család egy közeli barátja, eltűnt – ugyanezen a napon a felesége talált egy kövér, foltos disznót a házban, ahogy óriási ricsajt csapva végigcsörtet a szalonon. Meghagyta a szolgáknak, hogy kerítsék be és fogják el a rémült állatot. A disznót levágták, és felszolgálták vacsorára.

Ulysses körültekintően választotta meg az alakváltó főzet áldozatait: különösen kegyetlen rabszolgatartókat vagy felügyelőket; egy Rhode Island-i szállítmányozási vállalkozót, aki a rabszolga-kereskedelemmel tett szert tekintélyes vagyonára; egy fiziognómus és természetkutató vendéget Franciaországból, aki azt bizonygatta, hogy a négerek „csökkent mentális képessége” veleszületett jellemző, és a kutatásaihoz az olyan „majdnem emberi lényekével” vetette össze a koponyájukat, mint az Afrika szívében élő emberszabású majmok vagy a Bajorországban élő erdei koboldok. Aztán 1797 elején Ulysses váratlanul eltűnt.

A Washington család feldühödött, és mindent felforgattak, hogy megtalálják, elpanaszolva mindenkinek, milyen kedvesen bántak hálátlan szolgájukkal. Nem találták meg, de a Mount Vernon ültetvényen élő rabszolgák egy huncut tekintetű fekete varjúról suttogtak, melyet a szökött férfi otthagyott ruhakupacának tetején láttak ácsorogni az eltűnése napján. Egyet károgott, majd elrepült.

George Washington valami különös oknál fogva általában vacsorák alkalmával használta a szökött szakács fogát. A szolgák szótlanul nézték, ahogy átszellemült tekintettel körbejár a konyhában, valami fura italt csepegtetve a vendégek ételébe és italába. A szolgák azokhoz a maradékokhoz sosem nyúltak. Azon a nyáron sok virginiai látott fel-alá rohangáló vaddisznókat az utcákon és szerte Fairfax megyében.

A George Washington részére vásárolt kilencedik s egyben utolsó néger fog egy Emma nevű rabszolgáé volt. Az asszony a Mount Vernon ültetvény legkorábbi lakói közé tartozott. Ott is született, tíz évvel Augustine Washington és családja odatelepülését követően. Ha valaki feljegyzést készített volna Emma életéről az utókor számára, bizonyára leírja, hogy a lány Virginia egyik legbefolyásosabb családjának árnyékában cseperedett fel. Hamar megtanulta, hogy ő is a Washington család értékes műtárgyai közé tartozik – akár a jamaicai mahagóniból faragott drága szék vagy a kínai porcelán. A fiatalasszony végignézte, ahogy a gyerekek felcseperednek és iskolába mennek, és kitanulják az urak életét, miközben őt arra képezték ki, hogy a kívánságaikat teljesítse. Ott hevert előttük a felfedezésre váró nagyvilág. Az ő világa azonban Mount Vernon volt, és a gazdái vágyainak kielégítésénél komolyabb álmokat nem dédelgethetett.

Ez nem azt jelentette, hogy Emmának ne lett volna saját élete; a rabszolgák korán megtanulják, hogyan hasítsanak ki maguknak egy kis életteret, ahová elvonulhatnak a gazdáik elől. Barátkozott, szeretett, megházasodott, sírt, küzdött és támogatásra lelt egy közösségben, amely ugyanúgy lüktetett, akár a Washington családé – talán még elevenebben is, hisz ők mindenkinél jobban tudták, mennyit ér az élet. Ő mégis többről álmodott. El akart szabadulni arról a helyről. Olyan helyen akart élni, ahol nem verik láncra a barátokat és családtagokat; ahol a saját gyerekei nem mások tulajdonai; ahol szabad levegőt szívhat, és kiélvezheti az ízét. Emma nem tudott varázsolni. Nem volt sem gyógyító, sem idéző, és azokra az egyszerű házi bűbájokra sem tanították meg, melyekre a Washington család nőnemű tagjait igen. Az álmai azonban különleges hatást fejtettek ki, amire bizony alapozhatott. Ez az igen hatékony mágikus erő előbb szárba szökkent, majd virágba borult a bensőjében – egy mély zugban, ahol még a gazdái sem férhettek hozzá, és nem vehették el tőle.

Amikor George Washington Emma fogát használta, a különleges mágia átszivárgott a testébe, nyomot hagyva a lelkén. Nyugtalanná tehette őt. Hat hónappal a halála előtt, 1799 júliusában Washington kikötötte a végakaratában, hogy a felesége halálakor mind a százhuszonhárom rabszolgáját engedjék szabadon, köztük Emmát is.

A birtokában lévő néger fogakra nem tért ki az iratban.

Vitális Szabolcs fordítása

SZAKADT

Tade Thompson

Tade Thompson Dél-Angliában él és ír. A Rosewater, a The Murders of Molly Southborne és a Making Wolfe, valamint a „The Apologists” novella és más művek szerzője. Többször is elnyerte a Nommo-díjat, a the Kitschies Golden Tentacledíjának nyertese, bekerült a John W. Campbell- és a Shirley Jackson-díj döntőjébe, valamint jelölték a Brit Fantasy Díjra és a British Science Fiction Association díjára. Orvostudományi, pszichiátriai és szociálantropológiai tanulmányokat végzett. Hobbija többek között a jazz, a vizuális művészetek, a harcművészetek, a képregények, és hogy úgy tesz, mintha valaha is a végére érhetne az olvasmánylistájának.

Először azt hittem, hogy szövetségi ügynök.

Jól van, nem így volt, de visszagondolva, azt kellett volna hinnem. Amikor másodszor bukkant fel a Pimasz Sue-ban, mindenkinek feltűnt a magassága és a flancos ruhái. Előző este csak én láttam bejönni. Feltűnő volt azokban a… Haver, nem is tudom, milyen göncökben! Olyan cipő meg nadrág volt rajta, amit még az Üdvhadsereg is visszadobna. Magasnak ugyan magas volt, de olyan egy sötét csóka, hogy az ékszerek csillogása nélkül a háttérbe olvadt. Dobon játszottam azon az első estén, Al meg trombitán, valami őrült szart, amit Dizzyről figyelve koppintott le St. Louis-ban. A Pimasz Sue gengszterbár volt, mint a legtöbb jazzklub akkoriban, és egy-két szövetségi vagy beépült zsaru egyáltalán nem számított szokatlannak. Első este elég szakadt volt, meg a többi este is, legalábbis így ragadt meg bennem, még mielőtt játszani kezdett volna.

Al és én beugrók voltunk. A megszokott dobos és trombitás rosszul volt az elvonástól, próbáltak leszokni. A menedzser, egy Layton nevű csóka, úgy rántott ki minket a tömegből. Ez egy hat hónapos király meló kezdete volt. Később jól jött a tapasztalat a karrieremben. Nincs semmi, ami nagyobb fegyelemre szoktatna, mint ha minden héten hat este játszol.

Szakadt hátul állt, valami kézzel sodort cuccot szívott, amiben szerintem volt egy kis fű is, de egyszer, amikor a zsaruk megállítottak minket és ellenőrizték, csak sima dohányt találtak benne. Na de. Ez nem ilyen egyszerű. Biztos, hogy a nyavalyás kicserélte azt a szart, mert emlékszem, hogy amikor egyszer marhaságokat beszéltem, a pofámba fújta a füstöt. Láttam tőle pár dolgot, de a később történteket tekintve, igazán nincs miért szövegelnem egy kis hallucináció miatt. Szakadt vagy két méter volt, egy centivel se kevesebb. Széles váll, keskeny csípő, atletikus alkat, de görnyedt, vagy, ahogy Al mondta volna, a földet csókolta. Első este nem szólt semmit, csak figyelt, füstölt, aztán ment.

Második este megvárta, amíg aznapra összepakoltunk, majd megszólalt. – Ez nagyon király volt! – Aztán lelépett, mielőtt válaszolhattam volna. Volt akkor egy énekesnőnk, aki Shonda néven futott, a hangja egy angyal szívét is összetörte volna. Jó sokáig nézett utána. Azt hiszem, nehezen tehetett volna mást. Szakadt már azelőtt is feltűnő volt, mielőtt kinyitotta a száját: egy jelenség. Hogy akkor első este miért nem vette észre senki? Azt hiszem, ez csak rajta múlt, hogy mennyire akart feltűnni.

Sue-nál olyan kéthetente nyílt esték voltak, általában akkor, amikor a banda kimerült, vagy valaki megbetegedett, esetleg a felügyelőtisztjével beszélt. Ezeken az estéken Al és én itallal a kezünkben hátradőltünk, és hallgattuk, ahogy valami bekokózott vagy részeg anyaszomorító megpróbálja eltalálni a hangot. Egyik-másik kérte, hadd használja a mi hangszereinket, de mindig visszautasítottuk. Alnek egyszer még meg is kellett csapnia egy kitartó csókát. Al nem volt olyan nagy, mint Szakadt, de vad volt, gyors és tapasztalt. Elég sok bunyóban benne volt. Szeretett a zenéről beszélni, vagy arról, hogyan kalapál el valakit. Emlékszem egy csókára még a mi időnk előtt, Kapitánynak hívták. Épp börtönből szabadult. Kapitány lenyúlta Al fűjét, majd leült a Patterson Szálló lépcsőjére, és lazán elszívta. Erre Al a szájába vett valami pancsolt szart, odament Kapitányhoz, az arcába köpte a piát, tökön rúgta, felgyújtotta, és csak azért dobbantott, mert megjelent egy zsaru. De ki nem szarja le Kapitányt, nem volt egy agytröszt!

Aznap este valami részeg fickó Armstrongot játszott, de olyan mélabúsan, hogy mindenkit lehangolt. A Sue-ban nem fecsérlik az időt rossz mulatságra. Úgy be lehettél lőve, hogy egészen Isten kislábujjáig szálltál, senki nem törődött vele, amíg jól játszottál. De ha szart fújtál, addig éltél, amíg Benny a tömegen át az ajtótól a színpadig ért. A nyílt este nem kifogás a rossz jazzre. Szóval a nyamvadt részeg fickó kifújt, és Szakadt következett. Felment, és elkezdte fújni. Nem tudom megmondani, mit játszott, mert nem emlékszem, de azt tudom, hogy a hang tiszta volt, magas és átható. Senki sem szólalt meg. Senki sem tudott megszólalni, mert ahogy Szakadt játszott, haver, attól eskü, mindenki eldobta az agyát.

Senki mást nem láttam a teremben. Maga Szakadt is eltűnt, a hang lett minden, a dallam, meg az a rohadt trombita. Nem tudom, meddig tartott, de amikor véget ért, a csóka a padlót bámulta. Csend volt, és tudom, hogy sírtam. A fenébe is, mindenki sírt a Pimasz Sue-ban: stricik, prostik, csalók, egytől egyig mind. Úgy tűnt, mintha órákig tartana a csend, pedig nem lehetett több egy vagy két percnél, aztán mindenki tapsolni meg kurjantgatni kezdett. Szakadt csak nyugodtan felvette a hangszert, majd lement a színpadról. Másik trombitás már nem is ment fel, hiszen hogy is folytathatta volna ezután? Érted, itt nem csak a tudásról van szó. Szakadt bírta a ritmust, de én itt varázslatról beszélek.

Még valami, egy különös dolog: aznap este minden ital megromlott az épületben. Amikor az emberek összekaparták magukat, hirtelen szomjasak lettek, és ittak. Aztán mindent kiköptek. Nem volt semmi, amit érdemes lett volna meginni vagy meghallgatni. A drogosok azt mondták, hogy a heroin se ütött. Semmi sem akadt, ami a csúcsra vitt volna. Ez volt a legrohadtabb dolog.

Szóval, aznap este bármelyik férfi vagy nő ledobta volna neki a textilt, de Szakadt lelépett.

Következő este megint ott volt, és a falnak támaszkodott, hűvösen, mint mindig.

Terjedt a pletyka, mint a drogosok a tömegszállásokon. Hol élhetett? Honnan jött? Hol tanult? Nem puhány anyaszomorító volt eltávon a Julliardból. Talán kórustag lehetett? Sok jazz-zenész szerzett gyakorlatot a Csodás kegyelemmel. Különben is, miféle trombita volt az? Egy angol Besson? Egy Higham? Megindult a találgatás, és ez így ment egészen a következő nyílt estéig. Shonda teljesen belehabarodott, ott illegette magát, hogy felkeltse a figyelmét. Működött is a dolog. Tudnod kell, hogy Al és Shonda régebben együtt voltak, de most… hát, nem is tudom, mit mondhatnék, de még most is van közük egymáshoz.

Shonda elment randizni Szakadttal, de ez azután történt, hogy Vedlő felbukkant.

Nem Vedlő volt a neve. Mi hívtuk így, egy perc, és megérted, miért. Sose hallottam, minek hívja magát, és amikor később találkoztunk vele, már nem volt okunk, hogy ne szörnyetegnek nevezzük. Vedlő egy rettenetes vita közepén bukkant fel, ami Pimasz Sue és a megromlott ital beszállítója között zajlott. Nem lett volna rá szükség. Egyrészt, mielőtt Szakadt fújta volna, az ital nem volt romlott. Másrészt, nem csak a pia romlott meg. A víz, a tej, a narancslé, minden megkeseredett, amit az ember leguríthatott volna a torkán.

Szakadttal ellentétben Vedlő kicsi volt. Nem volt ronda, csak olyan közönséges. Nem láttam még embert, aki rosszabbul érezte volna magát a bőrében, mint ő. Úgy mozgott, mintha maga az ördög állna mögötte, és vasvillával böködné: hirtelen megiramodott, aztán bizonytalanul csoszogott, majd megint felgyorsult, és mintha mindig meglepődött volna, amikor megtett néhány lépést. Apropó, a bőre: annyira fekete volt, hogy szinte sötétkéknek tűnt. Először nem hallották a kiabálástól, mit mond. Aztán, amikor észrevették, annyira zagyvának tűnt a beszéde, hogy külföldinek hitték. Azt hiszem, az is lehetett. Senki nem látta, mikor jött be.

– Mit akarsz, bokszos? – kérdezte Sue. – Beszélj lassan és angolul, te hülye!

Tudnod kell, hogy Sue elég félelmetes nő volt, akivel nem lehetett baszakodni. Nem csak azért, mert nagy volt, egy-nyolcvan magas, és úgy viselkedett, mint egy kiképző őrmester. Támogatói voltak, ha érted, mire gondolok. Voltak valakik mögötte az árnyékban, a bár tulajai. Olyanok, akik nem jelentették be a jövedelmüket az adóhatóságnak, és akikkel nem foglalkoztak a zsaruk meg a fogdmegek, mert úgyse lehetett őket elítélni. Dehogy volt ez szokatlan, jusson csak eszedbe, milyenek voltak azok az idők! Ez akkor volt, amikor két olyan lángelme, mint Cab Calloway és Dizzy Gillespie, ’41-ben késsel ment egymásnak. Csak azt mondom, akkoriban senkivel nem lehetett baszakodni, még az Earl Hineshoz hasonló kifinomult anyaszomorítókkal sem. Inkább nem kezdtél semmit, és nem kötöttél bele senkibe. Legalábbis senkibe, akit érdemes volt meghallgatni.

Vedlő csak rámosolygott, és lassan szólalt meg. Angolul.

– Kérem, látta a testvérem, köszönöm?

– Mi van?

Vedlő lassabban, hangosabban mondta. – Kérem. Látta. A. TESTVÉREM. Köszönöm.

– Nem ismerlek se téged, se a testvéredet. Különben is, hogy jöttél be? Nem vagyunk nyitva. Na, húzzál innen a francba!

Úgy hallottam, Vedlő csak rámosolygott, majd elment budira, de többé nem jött vissza. Órákkal később, amikor kicsit lenyugodtak a kedélyek, Sue kíváncsi lett, mi van vele, és elküldte az egyik emberét, hogy nézze meg a mosdót. Csak a rongyos ruháit találták meg, és bőrcafatokat, vérnyomokat meg más testnedveket, amik az egyik fülkéhez vezettek. Al azt mondta, olyan volt, mintha levedlette volna a bőrét, ezért hívtuk Vedlőnek. Csak később tudtuk meg, hogy Szakadtat kereste. A következő pár napban nem láttuk Vedlőt, de tudtuk, hogy bejárta a környéket, mert mindenki egy fickóról beszélt, aki kérdezősködött, és arról, hogy összegyűrt ruhákat, meg bőrt és húst találtak, de csontokat nem. Nagyon fura volt, de valami trükk kellett legyen, nem igaz? Mint ’53-ban, amikor azok a seggfejek megborotváltak és zöldre festettek egy bundermajmot, forrasztólámpával megolvasztották az aszfaltot, és azt mondták, leszálltak az idegenek.

Szakadt sokat lógott velünk a próbákon, amikor lazultunk, meg néha Dizzy házában is, Harlemben, a Hetedik sugárúton. Találkozott Milesszal és Monkkal. Charlie Parker általában túlzottan be volt lőve ahhoz, hogy utólag emlékezzen rá. Az egyik este Shonda végre rávette Szakadtat, hogy menjen el vele egy elegáns helyre, és faljanak valamit. Nagyon kitartó volt, úgyhogy végül otthagytak minket. Észrevettem, ahogy Al figyeli őket, és először azt hittem, féltékeny. Attól tartottam, rátámad Szakadtra, de nem ez történt.

Azt mondta, nekünk is mennünk kell. Nem vagyok rá büszke, de Al és én megcsináltunk együtt pár balhét. Zenészként nem kerestünk sokat, és hát drogoztunk. Mint akkoriban nagyjából mindenki. Al egyszer-egyszer betört valahova, én meg néha vele tartottam. Érted, nem azt akarom mondani, hogy rángatnia kellett. Nem igazán akartam, de nem is volt igazán ellenemre a dolog.

Al aznap este Szakadt lakásához vitt. Ne kérdezd, honnan tudta, hol él a pasas, biztos követte. Azt mondta, Shonda is benne van, és ő is részt kap majd a szajréból. Nincs zár, ami ellenállhatna Alnek. Amint bejutottunk, ő azonnal nekiállt megkeresni az értékeket. Megláttam a trombita tokját. Szeretném azt mondani, hogy volt valami mágneses vonzás, az a dolog hívott engem, vagy bármit, ami feloldozna. Az igazság az, hogy csak kíváncsi voltam. A tok jellegtelen volt, és könnyen kinyílt. A trombita meg csak csillogott. Nem tudtam megállapítani, ki csinálta, nem volt rajta márkajel, sorozatszám vagy védjegy. Ez már önmagában is furcsa volt. A rezesek nem voltak olcsók, a jobbakon mindig volt sorozatszám. Aztán csak azt vettem észre, hogy már a kezemben van, aztán meg… nos, az ajkamon. Megfújtam.

Később Shonda elmesélte, hogy Szakadt abban a szent pillanatban riadtan felnézett, és még csak istenhozzádot sem mondott, úgy lépett le az étteremből. Al azt mondta, elhajította a pénzt, amit összekapart, és a fülére tapasztotta a kezét, hogy kizárja a hangot. Én ebből akkor semmit sem éreztem, mert nem hallottam semmit, mintha törött lett volna a hangszer. Nem volt az. Az történt, hogy a szoba izzani kezdett, először narancsszínben, mint a szén, aztán a színek körülöttem örvénylő kavalkádjában, melynek nem volt forrása. Kék, vörösesbarna, zöld, kavargott, akár a szellemek! A falak ugyan még mindig ott voltak, de anyagtalanná, láthatatlanná váltak. Minden átlátszó lett, mint azokon a mérnöki rajzokon, kifakultak a színek. Láttam az éjszakai égboltot, a felhők pedig sárgás-vöröses lángra lobbantak, és minden irányba szétgomolyogtak. A csillagok… a legtöbb egy pillanat alatt kihunyt, de vagy egy tucat a Föld felé kezdett zuhanni. Aztán meghallottam az erősen zúgó szelet, és a hangot a távolból.

Éreztem, ahogy az ég – mely többé nem volt ég – feketeségében megrezzen valami, aminek szunnyadnia kellett volna. Valami rosszindulatú és engesztelhetetlen.

– Hagyd abba – szólalt meg Szakadt, mire magamhoz tértem.

Al nem volt sehol, az épület pedig lángokban állt körülöttem. Forró szél zúgott a fülem mellett, mire a szívem azonnal elkezdett kalapálni. Szakadt úgy tett, mintha minden rendben lenne. Elvette a trombitát, megtisztogatta, aztán visszatette a tokba. Miután bezárta, felém fordult, a fejét csóválta, majd a kezét nyújtotta. Esküszöm, hiába dőlt össze körülöttünk az épület, hiába voltak mindenfelé lobbanások és ívlángok, bennünk nem tettek kárt. Nyugodtan kivezetett az épületből oda, ahol Al várt bekötött kézzel.

Ő később elmesélte, megpróbált felemelni, hogy kivigyen az épületből, de túlságosan forró voltam. Azt mondta, akkor égett meg, amikor hozzám ért. Al sokszor beszél ostobaságokat, szóval biztos csak a korlátot fogta meg, de annyi őrült dolog történt ott, hogy hajlok arra, higgyek neki.

Vedlő nagyjából ekkor csoszogott elő az út közepén. Levedlett bőrt és vért hagyott maga mögött.

Szakadt válla megereszkedett, amikor meglátta Vedlőt.

– Testvér – szólalt meg.

– Ez a… hang nem hallgatni a Földön, testvér. Nem hallgatni. Te is tudod. – Vedlő szavai most is kuszák voltak, de megértettük. Rám nézett. – Miért ragyogott ennek arca, kérem?

– Megfújta a trombitát – felelte Szakadt. – Nem lesz gond. Csak egy kicsit.

– Miféle népek maguk? – kérdezte Al, és úgy remegett a hangja, ahogy addig még sosem.

Vedlő gúnyosan elvigyorodott.

Szakadt válaszolt. – Mindketten a hét anyaszomorító közé tartozunk, akiknek az a dolga, hogy felforgassák ezt a valóságot, amikor eljön az ideje.

– De még nem idő, és a testvérem, ő tudja – mondta Vedlő.

– Én csak játszani akartam! Nem lett belőle baj. – Szakadt dacosnak tűnt, mintha a kettő közül ő lett volna a fiatalabb.

Egyre csak hullt a bőr Vedlőről, és minél kevesebb fedte, annál jobban kitisztult a beszéde. – Nos, ezzel vitatkoznék. Már otthonról is hallottalak, és azért küldtek, hogy visszavigyelek téged meg a trombitát. Nem is kéne nálad lennie! – Odajött hozzám, megérintette az arcom. – Nem lesz bajod. Aludj egyet. És többé ne lopj el minden szart!

Ezzel lecsúszott a hús az arcáról, felfedve alatta a csontot. Az állkapcsa az izmokkal együtt esett le, amitől a nyelve úgy himbálózott, mint egy pöcs. Szakadtra nézett. – Sosem voltam olyan jó ezekkel az emberi testekkel, mint te. Vesd le az edényt. Menjünk haza.

Al és én nem értünk egyet abban, hogy mi következett, de én mesélem a sztorit, szóval elmondom, én mit láttam. A ruhájuk összeesett, ők meg összetöpörödtek. Szakadt, Vedlő és a trombita eltűnt. A ruhájukat a tűzbe rugdostuk, pedig Szakadtnak elég flancos göncei voltak. Mire a zsaruk és a valódi szövetségiek megjelentek, már rég leléceltünk.

Ez már majdnem a történet vége. Ez a szarság 1944-ben történt, talán ’45-ben. Nem kell hinned nekem. Shonda elég sok időt töltött azzal, hogy megpróbálja kideríteni, kik vagy mik lehettek, még pár alufóliát viselő szerencsétlennel is kavart egy darabig. Azt mondta, tudnia kell, mintha viszketett volna az agya, és meg kellett volna vakarnia, vagy mi. Ezt nem tudhatom. Azt viszont igen, hogy amióta megérintettem a trombitát, egyetlen napig sem voltam beteg, pedig már kilencvenöt vagyok. Még megvannak a saját fogaim, és túléltem két asszonyt. Leszoktam a kokainról, és keltettem pár kisebb hullámot a bebopban, meg ami azután jött. Al is él, pedig még nálam is öregebb. Szerintem negyvennek nézhetünk ki. Shonda is él. Ő meg Al megint együtt vannak, aztán külön, olyan „se vele, se nélküle” kapcsolatban, ahogy a mai kölykök mondják. Senki sem halt meg fiatalon, aki ott volt aznap este a Pimasz Sue-ban, amikor Szakadt játszott. Az a trombita mindenkivel csinált valamit.

Amikor alszom, no, nem sokat alszom mostanában, de amikor igen, arról a dologról álmodom, ami odakint, túl az égbolton megrezzen, és arra vár, hogy pusztíthasson. Néha egy karmos, pikkelyes kar nyúl ki a mélyből, és egy trombitát nyújt felém. Ilyenkor sikoltva ébredek. Aztán ki kell mennem, hogy megnézzem a holdat és a csillagokat, vagy csak a felhőket, és érezzem az arcomon az éjszakai levegőt.

Ettől jobban érzem magam.

Mile Csaba fordítása

A NŐ, AKI ELPUSZTÍTOTT MINKET

S. L. Huang

S. L. Huang (www.slhuang.com/@sl_huang) amazonos bestsellereket jegyző szerző, aki azzal igazolja MIT-s diplomája létjogosultságát, hogy rendhagyó, matematikai háttérre alapozó szuperhőstörténeteket ír. Zero Sum Game című bemutatkozó regénye 2018-ban került a boltokba, Null Set című folytatása idén várható. Novellái olyan helyeken jelentek meg, mint a Strange Horizons, az Analog, az Uncanny Magazine, a Tor.com, a Daily Science Fiction és számos Év Legjobbjai antológia. Az írás mellett hollywoodi dublőrként és tűzszerészszakértőként is aktív: ebben a feladatkörében olyan sorozatokon dolgozott, mint a Csillagközi romboló és a Nevelésből elégséges, ahol a legnagyobb büszkeségre okot adó geekpillanata az volt, amikor nem más ölte meg a karakterét, mint Nathan Fillion. Huang a filmipar első női fegyvermestereként karrierje során olyan színészekkel dolgozott, mint Sean Patrick Flanery, Jason Momoa és Danny Glover, és olyan valóságshow-khoz kérték fel szakértőnek, mint a Top Shot és az Auction Hunters.

Tudom, mit mondanak. Azt mondják, úttörő volt. Azt mondják, emberek millióit segítette emberi élethez. Azt mondják, újabb szintre emelte az emberiséget az evolúcióban.

Értsék meg, ez óriási tévedés. Értsék meg, az a nő egy gyilkos.

Elpusztítja az emberek elméjét, átformálja az emberi agyról alkotott saját képére. És senki sem panaszkodik utána, hiszen hogyan is tehetnék. Boldoggá tette az agyukat – így aztán ők is azok. Kilúgozza az emberi fajt, agyatlan automatákká alakítja.

És ami a legfontosabb: megölte a fiamat.

Maggie egy napsütéses áprilisi délutánon vágott bele a tervébe. Az időjárás egy tökéletes tavaszi nap törékeny tisztaságával pompázott, olyasféle nap volt, amely apró kristályokban érkezik, majd hamuvá perzseli a nyár. Maggie kiment a postájáért, de inkább leült a verandára, hallgatta a ciripelő rovarokat és a régi ház zsanérjai között fütyülő szelet. Legszívesebben szemen köpte volna az egészet.

A tökéletes napokat be kéne tiltani.

Lehunyta a szemét, és eltűnődött élete keserű iróniáján. Először jött Henry diagnózisa és a felismerés, hogy van benne elég erő szeretni a fiát, szívvel-lélekkel. Nem is erő, inkább vágy. Éveken át, minden nap minden egyes perce, amelyet kicsikart és kikapart érte, bőven megérte: minden aggodalmas megbeszélés az orvosokkal, minden elkapott sóvár pillantás, amelyet Henry a játszadozó gyerekekre vetett, megszakadó szívének minden apró szilánkja. Minden gyorsan kiapadó pénzforrás, amely nyomban és rendre elfolyt a kezelésre.

Halványan emlékezett még, milyen fájdalmas volt feladnia mérnöki pályáját, és arra a napra, amikor Henry apja elhagyta – de már csak homályos fájdalmat jelentett, amelyet enyhít az idő és az akarat. Vagy talán olyan régóta élt benne, hogy lassan semmivé lett, felemésztették a lángok, amelyek gyakran feltámadtak benne, valahányszor arra a napra gondolt, amikor elveszítette Henryt.

Fia, a valódi fia, már eltűnt – egy imposztor lépett helyébe, magára öltve arcát. És ha sikerül egyszer visszaszereznie, Henry gyűlölni fogja érte.

Időnként arra gondolt, talán önzőség tőle. Annyiszor megfogadta magában, hogy bármit megtesz a fiáért, bármit feláldoz, ha jobbá teheti az életét. De arról szó sem volt, hogy őt magát is feláldozza. A faggatózó idegeneknek mindig azt mondta, a fia jól van, ahogy van, és komolyan gondolta.

De az a nő látta, mennyi esze van Henrynek – Maggie felvágott vele, milyen okos fiú –, az a nő észrevette, és elkápráztatta csillogó ígéretével. Elcsábította az agyát ostoba, önelégült elméletével, hogy mindenki jobban jár saját indigómásolatával.

Elvégre a doktornő sem volt valódi, nem igaz? A magazinok életrajzi cikkei lelkesen hirdették, sőt szinte hivalkodtak ezzel. Hogyan építette fel saját személyiségét, lecsapva minden idegpályára, amelyet felhasználhatott embereszményéhez. Kezdetben egymás után idézték etikai bizottságok elé, az istenit neki, mielőtt az a sok dúsgazdag dilettáns úgy döntött, a mély agyi stimuláció a jövő útja, és hozzáláttak kitaposni neki.

Az a doktornő tönkretette a társadalmat. Maggie nem értette, miért nem látják ezt többen. Üzenőfalán, amely ép elméje utolsó bástyáját jelentette, beszélt egy asszonnyal, akinek a lányát minden létező egyetem elutasította. A harvardi diákok tíz százalékának implantja van, panaszolta az asszony, hogyan is versenyezhetne velük? Zokogva jött hozzám, hogy megkérdezze, lenne-e rá pénzünk. Az én egészséges, eleven, zseniális lányom tizenhét évesen azt kéri tőlem, hogy küldjem agysebészhez.

Az üzenőfalak népe a teljes skálát képviselte: akadtak, akik hevesen ellenezték az új technológiát, a Természet meggyalázásának tartva, és voltak, akik helyeselték alkalmazását, de kizárólag orvosi kezeléseknél. Maggie nem szólt bele a vitájukba. Legtöbben nem ismertek senkit, akinél „kezelés céljából” engedélyezték a beavatkozást, és ezt fedezte is a biztosító, így aztán csak a szájukat tépték.

Talán egy nap majd összeszedi a bátorságát, és ír egy posztot. Egy hosszú bejegyzést az egész történetéről. Egy kiáltványt, legalábbis annak szánta, a szükséges terjedelemben. De a kiáltványok végső soron tetteket követelnek, nem igaz? Bárcsak tudná, hogyan lehetne megszabadulni az implantoktól, a világ összes mély agyi stimulációjától. Hogyan áshatna alagutat, hogy más útra terelje az emberiség menetét, nagy ívben kikerülve a jövőt.

De ha meg is tudná tenni…

Henry időnként meglátogatta. Pontosabban Hank, már így hívta magát. Köszönt neki, „anyu”-nak szólította, aztán csak állt feszengve, zsebre dugott kézzel, egy vadidegen tekintetével. Maggie a könnyeivel küszködött, próbált talpon maradni, amikor az emlékek lerohanták: Henry olyan hevesen veti rá magát egy ölelésért, majdnem ledönti; Henry féloldalas diadalmosolyt vág, miután legyűrt valami új filozófiai problémát; Henry leszedi az udvar összes virágát, hogy megtöltse velük a szobáját.

Hank másról sem beszélt, csak színötös vizsgáiról és a temérdek pénzről, amit hamarosan megkeres, Maggie pedig hangosan üvöltötte magában, hogy magasról tesz rá. A mosolyát akarta visszakapni, rajongását a botanikáért, állandó mániáját, hogy megjegyez minden egyes grafikont, és lelkes örömmel felmondja neki, a festményeit, a kacagását, ahogy büszkén feszít a társasjáték fölött, mintha a világ legfontosabb ütközetére készülne: Henryt akarta.

Ezerszer elképzelte, ahogy kitépi belőle az implantot, de ezerszer látta, mi jönne utána: Henry vádló tekintete, tele az árulás miatt érzett gyűlölettel. Azután elmenne, és visszatetetné.

De azon a szép tavaszi napon, ahogy Maggie ott gubbasztott a verandán, mintha csontjai kedvüket vesztették volna, hogy összetartsák, fejbe kólintotta egy ötlet. Henryt már nem mentheti meg, de megmutathatja a világnak, mit művelt az a nő, az a szörnyeteg. Megmutathatja mindenkinek, akik állva ünnepelték, hogy rajongásuk csupán egy agyrémnek szól.

Kihúzta magát. A hűvös levegő megtöltötte tetterővel. Sikerülhet, gondolta. A doktornő mindig azt hajtogatta, az implant nem csinál belőlünk más embert, csak előhozza a valódi énünket, de Maggie bebizonyíthatja, mekkorát téved. Ugyanis a doktornőben is van egy implant, és anélkül…

Nos, anélkül lelepleződik. Látni fogják, mennyire megváltozik. Kitörlődik. Más ember lesz.

Fürge kis kétely surrant át valahol a lelke mélyén. Tulajdonképp gyilkosságra készül? Elvégre pontosan tudja, mit veszített el Henryből.