SZEPES MÁRIA

TÜKÖRAJTÓ A TENGERBEN

ÉDESVÍZ KIADÓ
BUDAPEST

Az e-könyv az alábbi kiadások alapján készült:

Tükörajtó a tengerben – fantasztikus regény,
megjelent Kozmosz Könyvek Budapest 1975,
Kuczka Péter szerkesztésében.

Antivilág – regényvázlat,
megjelent a Möbius Science Fiction,
„Az idő hídján” c. gyűjteményes kötetben 2000-ben.

Grafikus szerkesztő Béky Adrien

Olvasószerkesztő Béky Adrien

Copyright © Szepes Mária, 1975

Hungarian edition © Édesvíz Kft., 2023

Cover design © Édesvíz Kft., 2022

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

ÉDESVÍZ KIADÓ, BUDAPEST

Felelős kiadó: Novák András igazgató

Főszerkesztő és műszaki vezető: Dudich Ákos

Borítót készítette: eyelab.dk

Elektronikus formátum
Béky Adrien

EPUB ISBN 978-963-507-475-4

MOBI ISBN 978-963-507-476-1

Kedves Olvasó!

Az Édesvíz Kiadó célja megalakulása, 1989 óta, hogy útmutatást, támaszt, kihívást nyújtson azoknak, akik a tudatos önismeret és önfejlesztés egész életen át tartó útjára léptek. A Kiadó csapata azóta is minden nap azon dolgozik, hogy megtaláljuk és megjelentessük azokat a könyveket, amelyek céljai elérésében (vagy keresésében) leginkább segítik Önt.

Ahogy az élet minden területén, könyvkiadói hivatásunkban is a megújulás, az innováció az egyik legfontosabb szempont.

Elkötelezettek vagyunk a nyomtatott és az elektronikus könyvkiadásban egyaránt. Ezért használjuk ki az ebook kínálta lehetőségeket is: ezzel a XXI. századi technikával környezetkímélőbben és az Ön számára is olcsóbban tudjuk eljuttatni Önhöz azt, amit szeretne, mint a nyomtatott verzióval. Ráadásul a régi, boltokban talán már nem is kapható könyveinket digitálisan ismét megtalálhatja.

Az olvasás élménye és szeretete az Édesvíz Kiadó hitvallása: legyen az nyomtatott vagy elektronikus, megvásárolt vagy illegálisan letöltött. Lényeg, hogy az Üzenet, a Könyv eljusson Önhöz.

Ugyanakkor mire Ön ezeket a sorokat olvassa, addigra akár ezernél is több órányi munkánk és jelentős kiadásaink vannak a megjelentetésben.

Ezért hálásan megköszönjük, ha könyvünket illegális letöltés helyett megvásárolja, és ezzel hozzájárul Kiadónk fenntartásához és további könyvek kiadásához. Cserébe mi igyekszünk minden kiadványunkat egyre könnyebben és olcsóbban elérhetővé tenni az Ön számára.

Szívesen fogadunk minden visszajelzést, amelyet megfontolva még többet tehetünk azért, hogy Ön, kedves Olvasó, elégedett legyen Kiadónkkal és könyveinkkel.

Köszönjük együttműködését!

Jó olvasást kíván:

Novák András

alapító tulajdonos

Kapcsolat:

szerkesztoseg@edesviz.hu

www.edesviz.hu

Barátom,
Kuczka Péter emlékére.

ELŐSZÓ

E nagyregényem múzsája a kiváló francia oceanográfus Custeau kapitány volt, de micsoda múzsa! Olyan gondolatokat sugallt abból az új világrészből, amelyet ő nemcsak elméletileg fedezett föl, hanem törékeny alakjával megmerült vizébe, minden szépségébe, veszélyébe, csodájába. Felderítette az ember létének magzatvizét, amelyben a láthatatlanból a láthatóba úszik át valamennyi életforma. Csoportja le is költözött a tenger alá pár hétre. Ezzel olyan új életlehetőséget tett bizonyossá kísérletileg, amelybe egyes nagy írók csak visszaálmodták magukat, ahogy az embrió álmodik anyja szíve alatt. Kísérleti telepükön ívlámpák világítottak. Szervezetük elbírta e víztömeg szokatlan súlyát, feszültségét, leküzdötték veszélyeit, s barátkoztak a tenger mélyének szédítően különleges állatvilágával.

E közeg mélyére én egy csodálatos kultúrát álmodtam, Aquapolist, a „tiszta tudomány városát”, amelyben különleges agyú emberek élték sajátos, hasonlíthatatlan létformájukat. Élvezték mérhetetlen szépségeit és megbirkóztak nehézségeivel. Mindezek ellenére emberek maradtak, érző, halálos szenvedélyek kínzottjai, építő és romboló alkotók.

E könyv előzménye, hogy új, tiltott műfaj létrehozására kényszerített, amelyben elmondhattam véleményemet társadalmunk önpusztító válságairól. Erre csak a legizgalmasabb, legvakmerőbb történet keretében figyeltek fel az olvasók.

A könyv szereplői karakterológiailag plasztikusak, hitelesek. Szeretnek és gyűlölnek. Zseniálisak és őrültek.

E kétkötetes mű egy óriási, bizarr szerelemről szól. Első részében a fiatal tudós lány, Oanna, Aquapolis létformájának lakója halálosan beleszeret a tengerből jött titánba, aki egészen más, mint a földi lények. Sok százezer évvel kultúráltabb és szépsége lenyűgöző. A tükörvilág, az antianyag géniusza felforgatja a mélytengeri város tiszta tudományra épült létformáját, és akaratlanul majdnem elpusztítja azt. Mágikus képességeivel, varázserejével és empátiájával azonban sikerül megmentenie a menthetetlent.

A történet feszültséggel teli, lüktetően izgalmas. Aki kezébe veszi, nem tudja letenni többé. Elhiteti, hogy minden szava az Olvasóhoz szól. Kulcsokat ad problémái megoldásához. Érzi, saját gyógyszerét vonhatja ki belőle.

E könyv szelíd kínálat. Aki megriad tőle, félre teheti.

„A TENGERBŐL JÖTT EMBER”

OANNA ÉS OANNES

Az ezüstös buborékfelhőben emelkedő Medúza belsejében alig lehetett észlelni a mozgást, noha a mélységmérő mutatója a hetvenötös számon rezgett. A jármű az ötezer-hatszáz méteres mélységből úgy fúrta át magát a tenger súlyos víztömegén, mint egy űrrakéta a földet körülvevő légóceánon.

A tágas, diszkosz alakú laboratórium belsejében egyenletes, sós illatú légkör uralkodott. A Medúza utasainak szervezete az enyhe túlnyomást csecsemő-, sőt embriókoruk óta megszokta már. Aquapolisban születtek. A tengeri nemzedékhez tartoztak mindketten, s a víz alatti „új világrész” a szárazfölditől teljesen eltérő atmoszférája létfeltételükké változott.

Oanna és Tymon doktor saját külön bolygójuknak érezték a kétszemélyesre tervezett Medúzát.

Tymon bizonyos volt benne, hogy egyedül, Oanna nélkül sohasem hozhatta volna létre a mélytengeri kutatást forradalmasító laboratóriumot, amely embereket juttatott az óceán legmélyebb pontjára és veszély nélkül vissza is hozta őket onnan. A gondolat születésének pillanatában még egyikük sem hitte, hogy a gyermeki „agyrohamozás” valószínűtlen képzetei valóban testet ölthetnek egykor. A feladatot, egy igen régi oceanográfiai tételt, Oanna édesapjától, Galenus professzortól kapták, próbálják kibontakoztatni a benne rejlő lehetőségeket. Fantáziáljanak róla szabadon. Ne riadjanak vissza a legmeghökkentőbb feltevésektől sem. Alig nyolcévesek voltak akkor, bár a tengeri nemzedék szellemi fejlődésében ez éppen kétszer annyi évet jelentett.

A tétel, amelyet csaknem kétszáz évvel ezelőtt, a XX. század utolsó harmadában fogalmaztak meg, így hangzott: „Nyomás nincs, csak nyomáskülönbség van.” Azután megkapták a szellemi „indítórakéta-gyújtást” is hozzá: „A mélytengeri állatok testnedveiben a belső nyomás kiegyensúlyozza a külsőt”.

Tymon valójában e gyermekkori szabad fantáziálás alatt találta fel a Medúzát, noha gyakorlati megvalósításához évtizedes, szívós erőfeszítés kellett. Munkájában csalódások, holtpontok hullámvölgyei újabb nekirugaszkodásokkal váltakoztak. Mindegy. A sötét időszakok keserű ízét elmosta a siker. A Medúzának most már számtalan társa cserkészte be a tenger embernek eddig hozzáférhetetlen mélységeit. S az elvet, hogy a mélytengeri járművek, épületek falaiban a mélytengeri állatok testnedveinek összetételéhez hasonló folyadék belső nyomása automatikusan kiegyenlítette a növekvő vagy csökkenő külső nyomást, egyre több területen, így a nagy mélységekben folyó építkezéseknél is alkalmazni kezdték.

A laboratórium készülékei felszíni vihart jeleztek. Képernyőjükön haragoszöld, hegymagasságú hullámok tornyosultak, de idelent a tenger víztömege szinte mozdulatlan maradt. Védett csend vette körül őket.

„Ha az embrió tudatosan érezni és gondolkozni tudna, ilyen hálás öröm fogná el az anyaméh magzatvizében” – suhant át Oanna agyán. Mennyire szerette ezt az álomszerű lebegést az óriási mélység és a homályos tükörként csillámló felszín között! Csak itt érezte biztonságban magát. A szárazföld nyugtalan légtengerében, mikor fellátogatott valamelyik emberektől, járművektől nyüzsgő partra, pánik fogta el. Hiányzott neki a víz puha, védő párnázata, az a folyékony elem, amely durva zajokat, mozgásokat kiszűrő álomanyagként fogta körül a tengerben. Minden nyersnek, érdesnek, rikítónak tűnt odafönt. Emberek, állatok, járművek hirtelen, lármás megnyilvánulásait támadásnak érezte. Csak felszíni erdők, ligetek magányában tudott elnyugodni, ahol a bokrok, fák levelei s a selymes, virágos fűtenger halk zúgással lengett, hullámzott, mint a tenger élő vegetációja. Szárazföldi kollégáinak szégyellte bevallani, hogy a madarak éles csivitelése, üveghangú füttyei, trillái megijesztették ilyenkor. Pedig szerette a madarakat, amelyeknek csaknem valamennyi előképét megtalálta saját környezetében, a vízben, s Aquapolis terein, kertjeiben, ahol a dísznövények nagy része is élő, érzékeny állat volt.

Tymonnak már egészen korán elárulta szorongását a fenti dolgoktól. Persze akkor még alig voltak szavai hozzá. Aquapolis mélytengeri óvodájában egy fiatal delfin nőstény háttal szorosan a hímjéhez simult, azután ketten együtt villámgyorsan keringeni kezdtek körülöttük az óvodaparkban, ahol a gyerekek együtt hancúroztak a szelíd, kíváncsi halakkal, fóka-, delfin- és vidrakölykökkel. A delfinek részéről kihívás volt ez, vajon az óvodások követni tudják-e őket a szédítő forgásban. Oannának és Tymonnak sikerült. Eközben érezték meg az összesimulás gyöngéd áramát, azt, hogy sokkal jobb egymásban megtámaszkodva taposni a vizet. E pozitúra feloldotta magányukat. Csak mozdulatjelzéseket válthattak közben, vagy hangtalanul kuncogtak védőálarcuk alatt. Nevetésük fölfelé szálló légbuborékai s testük gyönge rezgése árulta el, hogy titkos vidámságukat is megosztották egymással. Oanna akkor egy ízben ujjával a felszín felé mutatott, s mindkét kézfejét megforgatta: „Nem jó odafönt. Nem szeretem.” E kézjátékot Tymon rögtön megismételte.

Környezetük sokat mulatott együttes delfinkeringésükön. Társaik állandóan csúfolódtak rajta. Mégis kitartottak mellette. Kamaszkorukig. A pubertás félszeg szégyenkezése elriasztotta őket attól, hogy ennyire bizalmas közelségben mutatkozzanak mások előtt. De ahogy egyedül maradtak az Aquapolison túl kitáruló mélytengeri erdők piros korallsziklái, lengő moszatfátylai, csillámló, sűrű halrajai között, összesimultak. Keresték egymás testének biztonságát. Éppúgy, mint Scilla és Arlequin. E velük együtt növekvő két delfin állandó pajtásukká, kísérőjükké lett.

A mélytengeri óvodában nevezték el Tymont Oannesnek, Nesnek, Oanna után. Hozzászoktak, hogy elválaszthatatlanok.

Oanna és Oannes. Vállalták az új nevet. Szerették Oannest. Az asszír-babilóniai mítosz szerint ő volt az első „kétéltű ember”. A mélytengeri nemzedéket erősen foglalkoztatta ez a „félisteni ős”, aki nappalait a szárazföldön töltötte. Az emberi fajta asszonyaival gyermekeket nemzett. Tudományra, művészetekre, szántás-vetésre, állattenyésztésre tanította őket. Városokat, templomokat építtetett velük. Törvényeket, mértéket adott nekik. Beavatta őket mindazokba a tevékenységekbe, amelyek a közösségi élethez szükségesek. De amint a nap leszállt, a tengerbe merült, s ott töltötte az éjszakát.

A XXII. század modern „kétéltűi” úgy érezték, valamiképpen inkább Oannestől, mint a felszíni halandóktól származnak, még akkor is, ha nincs halfarkuk, s bőrüket nem borítják ezüstös pikkelyek.

HULLÁMJÁTÉK

Érzékeik ébredésekor Oanna és Oannes delfinpárként lebegő teste szinte észrevétlenül siklott át a gyermeki összesimulást az öleléstől elválasztó határvonalon.

E nap minden évfordulóján felkeresték a kis polinéziai szigetet Aquapolis közelében, ahol először ismerték meg az egykori bennszülöttek szokásait.

Tanulmányi kiránduláson voltak a mélytengeri Halbiológiai Egyetem többi végzős növendékével együtt.

A sziget spirál formájú, áttetsző falú néprajzi múzeuma szárazra vetődött tritonkürtcsigához hasonlított. Ez az építészeti stílus, éppúgy, mint általában az egyre nagyobb hatással érvényesülő, új művészeti irányok, a tengerből került a szárazföldre. Akár a partra kúszó vagy röppenő élet maga, Aquapolis művésznegyedéből hódította meg a föld vízből kiemelkedő részeit. E művésznegyedet az ősi Egyiptom alviláglegendája után „Amentinek” nevezték el.

A múzeum harmincöt évvel ezelőtt, 2160-ban épült. Termeinek valamennyi falán naparanytól átszőtt tenger alatti táj vetülete rezgett rebbenő halrajokkal, barna és mályvaszínű tengeri sünökkel, fantasztikus rákokkal, kígyókarú, tűzvörös csillagokkal és virágmedúzákkal. Úgy érezték, otthon vannak e zárt, tengeri csigaházban.

Egyik helyiség falainak hínárőserdejében látták meg az apró tengeri kagylók, csigák ékköveivel díszített totemoszlopot. Barna testű, izmos, fiatal emberpár merült alá a szerelem időtlenül régi oltárához. Az élő múlt termében jártak, ahol színes, plasztikus körpanorámában pergett a sziget népének története. Az egykori házassági szertartás legtitokzatosabb aktusához érkeztek, amely e nászmerüléssel az emberi lét gyökereihez vezette vissza az életet továbbszövő szeretőket.

A meztelen mellű lány laza, virágos ágyékkötője s hosszú, fekete haja liánkarokként lengett a szüntelen víz alatti áramlásban. A lány leoldotta ágyékkötőjét és ráakasztotta az oszlopra. Nem viseltek védőálarcot. Tüdejüket gyöngyhalász elődeik évszázados gyakorlata és a kora gyermekségüktől űzött merülések rendkívül hosszú víz alatti tartózkodásra tették alkalmassá.

Oanna nem mert Tymonra nézni, de tudta, azonos gondolat villáma fénylett fel benne. Erre vártak mindketten.

Még aznap délután az oszlop keresésére indultak, társaiktól elszakadva az élénkzöld parti hullámok zajlásában. Felügyelőik valamennyiüket megajándékozták az egykori bennszülöttek színes ágyékkötőjével. A lányok illatos trópusi virágokkal díszítették a hajukat, ahogy a múzeum szépséges árnyalakjain látták.

Oanna és Oannes nem vittek magukkal védőálarcot. Feltűnt volna a többieknek. Százszor is lemerültek a parti vizek mélyére. Beúsztak a védett kis öblök üvegszerűen áttetsző, folyékony aranyába, míg megtalálták végre az oszlopot.

Oannát Tymon hangja hirtelen visszarántotta a Medúza belsejébe – emlékei közül a jelenbe.

– Hol jártál? – kérdezte a férfi mosolyogva, de szeme éber és nyugtalan volt az irányítóasztal tárcsái fölött.

Oanna visszamosolygott rá.

– Nem tudod?

– Sejtem.

– Honnan sejted?

– Közeledik az évforduló. A hetedik.

– Hét év! – Oanna hitetlenül megcsóválta a fejét. – Nem lehet igaz. Alig néhány perce történt.

Tymon mosolyát árnyék fedte el. Oanna meghatóbbnak találta így felhős, tűnődő szemmel és vékonyra zárt szájjal. Felidézte izgatott kisfiúarcát, mikor együtt vittek véghez valami külön „delfinakciót”, titkot osztottak meg egymással, vagy közösen hallgatták a vén Szelion múltat idéző meséit az iskola élő kertjében, szünetek alatt. Barátja arcának valamennyi rezdülését ismerte, mégse szokta meg soha. Tudta, az is leolvassa róla minden érzését, talán gondolatát is, de az utolsó két évben valahogy másképp volt minden, mint azelőtt. Nem tudtak teljesen vak bizalommal azonosulni egymással.

Pszichológiai gyakorlata ezer mentséget, pontos neveket talált a férfi állapotára. Agyonhajszolja magát. Rászokott a Phantasolra. Alig alszik. Étvágytalan. A kimerültségtől egyre ingerlékenyebb. De az értelmes meghatározások nem segítettek sem Tymonon, sem rajta. Tehetetlenül szenvedett Tymon furcsa megváltozásától. Néhány hónappal ezelőtt, mikor barátja nála töltötte az éjszakát, mély álmából arra riadt fel, hogy Tymon a derengő fényben éberen nézi.

– Mi bajod van? – kérdezte tőle kényelmetlenül.

– Kirké lehetett ilyen zaklatóan fiatal, mégis valahol a mélytudat óceánjában évezredesen öreg – mondta Tymon a könyökére támaszkodva. – És szép. Fogalmad sincs róla, milyen ijesztően szép vagy.

– Ijesztően? – Rossz érzés érintette ettől a kifejezéstől. – Kirké kegyetlen volt. Én nem vagyok kegyetlen.

– Ezt te nem érted. A szépségben mindig van valami kegyetlen. Nem lehet megragadni. Nem lehet teljesen birtokolni. Külön marad. És távol.

– Képzelődsz! Szelion már gyermekkorunkban mondogatta, annyira hasonlítunk egymáshoz, mintha testvérek lennénk. Akkor te is szép vagy. És kegyetlen.

– Erőltetett nevetése visszhang nélkül maradt.

– Szelion téved! – Tymon csökönyösen megmaradt saját benső kínpadján. – Minden mélytengeri gyerek hasonlít egy kicsit a másikra. Mert valamennyien túlnyomás alatt születtünk. Neked hínárzöld, keskeny szemed van, tele zátonyokkal. Te arra születtél, hogy szenvedést okozz!

– Honnan veszed ezt az őrültséget?!

– Hirtelen megéreztem. Egyik éjszaka. Talán másfél évvel ezelőtt. Egyszerre tudtam, hogy… Hiába! Ezt nem lehet megmagyarázni!

Oannának az volt a képzete, Tymon fénysebességgel távolodik tőle, magába zuhanva egyedül hagyja őt. Ezt nem tudta elviselni.

– Ne! Kérlek! Ne! – Átölelte, hozzásimult. – Félek, ha ilyen bolondságokat beszélsz!

Közeledése felgyújtotta a férfit, de szeretkezésük nem tüntette el Oanna szorongását. Mintha barátjában rejtett betegséggócot pillantott volna meg, amiről nem tudott eddig. Tisztában volt vele, hogy a tengeri nemzedék érzékenyebb, kiegyensúlyozatlanabb a földi generációnál. Idegfeszültségük nagyobb, szellemi fejlődésük gyorsabb. S Tymon az egyenlők között is az első. Alig húszévesen nyerte el Aquapolis Oceanográfiai Akadémiájának egyik legnagyobb kitüntetését. Oanna édesapja, Galenus professzor mellé került asszisztensnek a biotechnika fakultására. Ott is együtt dolgoztak tehát. Idegorvos barátjuk, Tenniosz gyakran célozgatott bizonyos kedélyviharok alkalmával Tymon „énhasadásaira”. Tréfásan persze. Mikor barátja egyik idegösszeomlásakor komolyan megkérdezte tőle, Tymont valóban beteges idegalkatúnak tartja-e, nem adott egyenes választ: „Éppúgy tudod, mint én, hogy a szülei tragikus balesetének sokkjától még mindig nem sikerült teljesen megszabadítanunk. Ne törődj vele. Majd kinövi. Különben is te vagy a legjobb gyógyszere!” Akkor kezdett igazán nyugtalankodni miatta. Tymon alig nyolcéves volt, mikor szülei meghaltak. Sohasem beszélt róluk. Együtt pusztultak el kis mélytengeri járművükben, amelyet Tymon futólag egyszer „vacak, kezdetleges tragacsnak” nevezett, de többet nem mondott róla.

Újra rápillantott az irányító asztal tárcsái között manipuláló férfira, aki ösztön- és gondolatvilága minden területén társa tudott lenni, csak biztonságérzetében nem osztozott.

A víz áttetszőbbé vált a gyöngyuszályos Medúza körül. Felbukkantak Aquapolis sziderionlámpáinak távoli fényrezgései. A széles, domború ciklopszablak kivetülő sugárnyalábjában megjelent két delfinjük, Scilla és Arlequin nevető pofája. Hiába zárták be őket az Akadémia parkjának etetőhálójába, kiszabadították magukat, mert csalhatatlan „radarjuk” közeledésüket jelezte, és ilyen messzire is eléjük úsztak. Szemük csillogott, madárcsőrszerű, nyitott szájukból légbuborékok szálltak fölfelé. Riadt csikóhalak, smaragd- és sárga színű csíkokból szőtt díszpalástú, türkizkék arcú császárhalak, ormányos pillangósügérek menekültek riadtan óriási örvényt kavaró bukfenceik elől. Hangszórójukon át hallották fütyülő, csipogó kiáltozásukat, amelyet az ultrahangadapter emberi fülnek is tisztán érzékelhető, széthúzott skálájú „delfinénekké” fordította le rögtön. Oannát, valahányszor hallotta, mélyen megrendítette vak, boldog emberimádatuk, amely e szelíd, elképesztő teljesítményekre idomított tengeri emlősöknél túlhaladta a kutya ragaszkodó hűségét. Egész fajtáját érdemtelennek érezte erre az ujjongó örömhimnuszra. Igaz, már nem pusztították őket esztelen vadsággal, s vagy másfél évszázada az ember egész szégyenteljes offenzívája megszűnt saját bölcsője, életfeltételeinek forrása, a tenger ellen. De a delfinek akkor is hóhéraik szövetségesei, életmentő segítőtársai voltak, mikor azok könyörtelen hajtóvadászatot folytattak ellenük.

Oanna hirtelen kikapcsolta az adaptert. Tymon meglepődve rápillantott.

– Buta érzékenység – mondta zavartan. – Ilyenkor mindig veszekedni szeretnék tudatlan elődeinkkel.

Timon újra munkájához fordult, s Oanna rögtön megérezte, ez megint rejtőzés. A férfi következő mondata igazolta sejtelmét:

– Bíróság elé állítanád a halászokat, és rájuk olvasnád, hogy a delfinek sokkal jobbak, intelligensebbek, mint az emberek. Azután meztelenül a vízbe hajszolnád valamennyit, és szigonnyal halásznál rájuk.

– Nemcsak őket kényszeríteném rá, hogy átéljék a delfinek szenvedéseit, hanem megbízóikat is! Neked nem az a véleményed, hogy a delfinek jobbak az embereknél?

– Bizonyos értelemben igen. – Tymon még mindig kerülte a pillantását. – De ha pontosan akarom meghatározni, azt kell mondanom: a delfinek részben többek, részben kevesebbek nálunk.

– Mi a több bennük?

Tymon idegesen elnevette magát:

– Humánusabbak az embernél.

– És miben kevesebbek?

„Miért faggatom, hiszen érzem, megint tilos területre csúsztunk át, amit jobb nem érinteni” – jelzett veszélyt Oanna értelme, de valami csökönyös ingerültség továbbsodorta az annyiszor megjárt zsákutcában.

– Nincs bennük semmi becsvágy! – Tymon újra bekapcsolta az ultrahangadaptert. Hirtelen beömlött hozzájuk a tengeri koncert millió árnyalata: halak fecsegése, mormoló, fütyülő, röfögő, csipogó, magas üveghangon sikkantó, trillázó staccatók, surrogó, zúgó, pattogó zörejek. Ez is gondolatálcázás volt. – Nem kívánnak hasznos műveket létrehozni. Nem teremtenek civilizációt.

– Igaz. Van azonban egy csomó magasabb rendű érzékszervük, amelyeket a mi biotechnikai civilizációnk meg sem közelített eddig. Én imádom a delfineket!

– Alaposan el is kényeztetted őket! Napról napra engedetlenebbek és pimaszabbak! – Tymon hangját most már nyílt sértődöttség színezte át.

– Csak okosak és leleményesek. Gyerekek maradtak. Rosszalkodnak néha. Mint mi annak idején. Örülök, hogy ilyenek. Te nem?

– Engem zavar, hogy testük felépítése annyira hasonlít a miénkhez. Mikor Arlequin nyakát átöleled a vízben… – megtorpant. Szeme rávillant Oannára.

– Csak játszom vele és Scillával – mondta hűvösen. „Meg kell őriznem az önuralmamat!” – ismételgette magában. „Csak így segíthetek neki leküzdeni ezt az ostoba mániát!” – Én büszke vagyok erre a hasonlóságra! – szakadt ki belőle mégis. „Miért kiáltottam ezt ilyen hangosan, mint egy dacos kölyök?” – Nem akart ellenkezni Tymonnal. Naponta elhatározta, kerüli a delfintémát. Legtöbbször emiatt támadt közöttük nézeteltérés. Nevetségesnek találta, hogy barátja erre is féltékeny, de nem szabad mutatnia, mert akkor a férfi egyre karmolóbb, mindkettőjüket megsebző szavakba hajszolja magát. Mint kisfiúkorában.

Saját asztala mellől átnyúlt Tymon kezéhez. Annak ujjai védekező polipkarokként megrándultak tenyere alatt.

– Nes – kérlelte halkan. – Ugye tudod, milyen alaptalan őrültség mesterséges összeütközéseket teremteni közöttünk? Te meg én. És minden rendben van. Nos? Nem kapom meg a válaszjelszót?

Tymon arca megenyhült. Másik kezével megdörzsölte magas, keskeny homlokát. Mennyire ismerte Oanna ezt a mozdulatot!

– Te meg én – súgta a férfi alig hallhatóan. – Csak ez van. Semmi más nem számít! – Hátradőlt. – Szamár vagyok. Bocsáss meg. Holnap elmegyek Tennioszhoz, és feltöltetem az idegeimet.

– Elkísérlek.

– Nem! Nem szükséges.

Ez megint hiba volt. Tennioszra is féltékeny. Mindenre és mindenkire gyanakszik, aki a közelébe kerül. Pedig sohasemmi okot nem ad rá.

– Jó. Ahogy akarod. – Persze még este átszól Tenniosznak, küldjék el Tymont pihenni. Ő is szabaddá teszi magát arra az időre.

AZ ÉLET KENYERE

Oanna benyomta az egyik emelő billentyűjét. Egy csomó, mélységből felmarkolt plankton siklott a kísérleti tartályba, növények, állatok, egysejtűek és gerincesek elhalt tetemei, amelyek szüntelen esőként permeteztek alá a tengerfenékre, a halak „legelőjére”, az ott élő szervezetek táplálékául.

Már a gépesített algagyártelepek sugárzó asztróniumtömbjei fölött lebegtek. A tenger alatti „mezőgazdaság” e nagyüzemei hatalmas kígyótestekként fonták körül Aquapolis egész környékét. Széndioxiddal dúsított, levegővel mozgatott tartályaiban éjjel-nappal termelték az emberi táplálkozás, takarmányozás és gyógyítás alapanyagát, a „zöld lisztet”, amely a biokémikusok kezében nagy hatású megelőző, serkentő és hiányokat pótló vegyszerekké, tápszerekké változott. Kenyeret, süteményeket sütöttek belőle, de nem volt olyan ínyenceknek való ételkülönlegesség, illatos gyümölcs sűrítmény, frissítő ital, mesterséges tejtermék, amelyet hiteles módon elő ne állítottak volna a fehérjék, zsírok, vitaminok e csodálatos növényveteránjaiból. Hajdan ott küzdöttek az őstenger meleg vizében, s most az emberiség jelenét és jövőjét biztosították. A naponta nyolcszor osztódó egysejtűek nemcsak a leggazdagabb szervesanyagforrást jelentették, hanem az ember létlehetőségének nélkülözhetetlen feltételét is. Az általuk termelt szén-dioxidért oxigént – tiszta levegőt – adtak cserébe a tengerben és a föld egész légkörében.

Az áttetsző asztróniumfalon át látták a tartályok körül tevékenykedő algacsoport tagjait; kollégáikat, barátaikat. Ha Oanna lehunyta a szemét, képzeletében megjelent az arcuk. Együtt nőtt fel velük. Jó érzés volt közéjük tartozni Aquapolis merész kísérletének részeként. S e kísérlet eddig sikeres volt. Olyan, amilyennek a tudomány látnokai jövendölték. Valamennyit lehozták magukkal új tengeri hazájukba. Beépítették mindennapi életükbe. Abissziumból készült szobraikat sós tenger mosta a víz alatti város sugárútjain, terein. Tantételeiket, izgalmas feltevéseiket színes, plasztikus emlékalakjuk hologramja ismételte belső városuk archívumának, Poszeidónisznak komputercsarnokában. Mert Aquapolis azzá lett, aminek szánták: a föld életfeltételeinek őre a tenger alatt. Új nyersanyagok, üzemanyagok és táplálékok kimeríthetetlen forrását tárta fel, s az embert, aki a XXI. század elején már rohamosan haladt önnön elpusztítása felé, megmentette a végső katasztrófától. Mert a tizenkettedik óra baljós jelenségeivel párhuzamosan kibontakoztak a tudományos fejlődés ragyogó eredményei is. A tudattágító fejlődés új pedagógiai módszereket teremtett. S e reform nem csupán kiváló szakembereket, hanem egyetemes látású agyakat fejlesztett ki. Felismerték, hogy az égető problémák szinte emberfeletti erőfeszítéseket, teljes irányváltoztatást követelnek, mégpedig egészen szokatlan eszközök alkalmazásával. A „hogyan tovább?” előrejelzése valójában már megszületett akkor az asztrofizikusok, biokémikusok, a társadalomtudomány kutatói, futurológusok, technikusok, írók fejében. Sőt, eszméik gyakorlati megvalósításán is dolgoztak már kutatócsoportok a föld különböző pontjain, részletmegoldásaikat csak össze kellett vetni egymással.

Az asztronauták tenger alatti támaszpontjai, ahol hosszú űrutazásaikra készültek elő, az oceanográfusok nyersanyag-, energia-, oxigén- és édesvíztermelő laboratóriumai szórványosan már létrejöttek a víz színe alatt. Ugyanolyan elvek alapján épültek, mint az állandó Hold- és Mars-támaszpontok. A minden természetes anyagnál ellenállóbb, alkalmazkodóbb új műanyag, az asztrónium lehetővé tette, hogy az ember az övétől teljesen eltérő körülmények közé is magával vihesse létfeltételeit, légkörét, s a maga mikroéletterében ki is termelhesse azokat.

Aquapolis olyan „csillagváros” volt a víz alatt, mint a kozmosz óceánjában úszó bolygókon létrehozott települések. Óriási központi csarnokát – főterét – sugár alakban szétágazó útfolyosóit, épületeit nyomásálló, szívós asztróniumbúra védte a tenger benyomulásától. Külső tereire, kertjeibe, mélyebben fekvő tájaira éppúgy sajátos járműveken vagy védőöltözékben rándultak ki a városlakók, ahogy a kozmonauták közlekedtek az űrben.

A város maga azonban csak lassan alakult ki a XXII. század egyik legnagyszerűbb tudományos és esztétikai remekművévé. Alapjait – első sejtjeit – a szárazföld különféle tudományos fakultásainak áldozatkész kutatócsoportjai rakták le 2105-ben a Csendes-óceán medrének „fennsíkjain”. Sok tényező sürgette őket e veszélyes és akkor még erős kétkedéssel fogadott vállalkozás megkezdésére. Ellenzői, támadói súlyos ellenérvek, sötét jövendölések, gúny és lekicsinylés alig kivédhető zárótüzébe fogták őket. Tervüket meg is hiúsították volna, de a vészjelek szaporodtak. A körülmények egyre romlottak odafent. A „kozmikus nosztalgiához”, amely a kiúttalannak tűnő földi problémák elől a kozmoszba menekült, most a tenger csendjének honvágya társult. S az embernek – fejlődése e válságos szakaszában – minden oka megvolt rá, hogy visszatérjen élete gyökereihez, a tengerbe, s bizonyos értelemben elölről kezdjen mindent. A tenger most is megnyitotta előtte kimeríthetetlen ősforrásait.

Ahogy a „tengeri pionírok” eredményei, munkájuk jelentősége a köztudatba került, a kis laboratóriumlánc rohamosan növekedett. Valóságos „merülési láz” fogta el a szárazföldi menekülőket, akiknek rohamát nehezebb volt visszaverni, mint annak idején a támadók gáncsoskodását. De a sajátos feltételek szűrőrendszerén át is megindult a nagymértékű bevándorlás a „csend világába”.

Az új tengeri nemzedék létfeltételeit a szokatlan körülményekkel birkózó első telepesek teremtették meg.

Aquapolis keletkezése előtt csaknem másfél évszázaddal egy szülőorvos már rábukkant a túlnyomás alatti terhesség meglepő következményeire. Az ilyen módon született gyermekek fejlődése, az akkori felfogás szerint, „ijesztő módon” felgyorsult. E kisdedek már két-három éves korukban írni, olvasni, számolni tudtak. Emlékezetük egy tizenkét éves, normális gyermek felfogásának megfelelő ismeretanyagot rögzített, s megfigyelő-, összpontosítóképességük elérte néha a felnőttekét. Ez a klinikai főorvos sűrített levegővel töltött, légmentesen zárt műanyag sátor alá helyezte a terhes nőket térdtől nyakig naponta néhány órára. Mintegy tucatnyi gyerek született ezen a módon, s ebből az akkori világlapok óriási szenzációt dagasztottak. Fotókat is közöltek a „koravén, boldogtalan, mesterségesen tenyésztett csodagyermekekről”. A felháborodott tiltakozások, ellenérvek, támadások pergőtüze kivégezte ezt a korai próbálkozást, amely valóban időszerűtlen volt még. Éppúgy, mint az első szervátültetések az immunológiai problémák megoldása előtt. A biokémia és molekuláris biológia forradalmi eredményei nélkül e túlfeszült idegzetű kisdedek valóban szerencsétlen szörnyetegek voltak, akik villámgyorsan elégtek túlhevített gondolataik tüzében. Saját mellékveséjük, a feszültség teremte adrenalin végezte ki őket.

Más volt a helyzet a tenger alatt élő kutatócsoportok utódainál. Asszonyaik természetes körülmények között éltek ott enyhe túlnyomás alatt, egész terhességük idején. A belső Aquapolis asztróniumépületeiben, terein, sugárútnyi folyosóin, liftjeiben, járműveiben kiegyenlített, de fokozottabb feszültség uralkodott, mint a szárazföldön. Ennek hátrányos hatását részben a mélytengeri tudomány, részben az ott élők és a bennszülöttek szervezetének alkalmazkodóképessége ellensúlyozta. Izgalmas statisztikák készültek róla, hogyan kelnek életre bennük bizonyos képességek és csökevényszervek. Tüdejük átalakult, mint az egykori gyöngyhalászoké. A tengeri generációhoz tartozó bennszülöttek 2-3 percet is képesek voltak a víz alatt tölteni védőálarc nélkül. Ami még mindig szánalmas eredmény volt a hatszáz méteres mélységbe merülő tengeri emlősök, fókák és delfinek 30-40 perces teljesítményéhez képest. De a legutóbbi nemzedék kis „ebihalainál” már a kétéltűség halvány tünetei mutatkoztak. Mintha kezdtek volna életre kelni bennük azok az évmilliós, ősi érzékszervek, amelyek embrionális fejlődésük korai szakaszaiban minden esetben megjelentek, s lepergették az élet kialakulásának eposzát az anyaméhben. Hiszen a magzatvíz összetétele ugyanaz, mint a tengeré.

E rohamosan átalakuló gyermekeknél sok ösztönös többletképesség jelentkezett. Bizonyos ultrahang-érzékenység, tengeri emlősökéhez és halakéhoz hasonló tájékozódási ösztön ébredt bennük.

A tenger alatti nemzedék egyáltalában nem hasonlított az egykori sikertelen szárazföldi kísérlet mosolytalan kis szörnyetegeihez. Delfinszerűen játékos, éles eszű, vidám „kétéltűek” nyüzsögtek a bölcsődék, óvodák, iskolák, kollégiumok védett, belső termeiben és külső gyakorlóterein. Villámszerű áttekintéssel, hihetetlen fogékonysággal szívták magukba az ismereteket. S minden tudnivalót éhesen elnyelő értelmükhöz alakítottak át. Ki kellett dolgozni a tenger alatti pedagógia módszereit is. Mégpedig erőltetett menetben. Mert a túlnyomás feszültsége agyuk tízmilliárd agysejtjéből sokkal többet kapcsolt tudatuk forgalmába, mint hasonló korú szárazföldi társaiknál. Így történt, hogy az Aquapolisban született gyermekek már tizennégy-tizenöt éves korukban az Oceanográfiai Akadémia végzős növendékei, s tizenhét-tizennyolc évesen gyakorló orvosok, kutatók, tanítók, felfedezők és jelentős művészek voltak.

A Medúza az élő kertek közé ágyazott tenger alatti óvodához a „Kagylóhoz” érkezett, amelyet számtalan apró, külön „Csigaház” sugárzó kúpja vett körül: a felügyelők szállásai. Oanna szíve átmelegedett, mikor elsiklottak fölötte. Mennyi friss, tavaszi öröm, személyiségét szétoldó élmény fűzte ehhez a korallcsipkés édenhez! Hányszor érezte, mikor széttárt karral, szabadon repült a vízben a halakéhoz hasonló, természetes mozgással, hogy semmi különbség nincs közötte és a delfinek, fókák, kérdőjellé görbült tengeri csikók, szelíd baráthalak között. Ő is, mint a többi tengeri gyerek, előbb tanult meg úszni, mint járni.

Egyre több városi és mélymerülésre épített járművel találkoztak. A Medúza színes fényjelekkel üdvözölte őket. Utasaik nagy része az algagyárak, oxigénüzemek és a tengerből édesvizet szűrő vagy hidrogén- és luciferinenergiát termelő telepek felé tartott, hogy leváltsák kollégáikat. Voltak, akik az ötezer-hatszáz méteres mélységben levő kék algák „termőföldjére” igyekeztek, ahol bonyolult keresztezési eljárásokkal új, magasabb rendű algafajtákat tenyésztettek, amelyek fokozott fehérje-, vitamin- és oxigéntartalma egyre szélesebb rádiuszú antibiotikumok, szérumok, megelőző gyógyszerek készítését tette lehetővé.

A Tymon által felfedezett nyomáskiegyenlítő falakkal épülőben volt ott a legmélyebb település is, klinikákkal, szanatóriumokkal, ahol a szervcseréket végezték, vagy három atmoszférás túlnyomás alatt pihentették s megújították kimerült, idős emberek egész ér- és ideghálózatát.

ÉDESVÍZ WEBÁRUHÁZ
AKCIÓK • INFORMÁCIÓK

webaruhaz@edesviz.hu
00-36-30-781-5474
www.edesviz.hu

ÉDESVÍZ KÖNYVESBOLT
1053 BUDAPEST • MÚZEUM KRT. 23.

konyvesbolt@edesviz.hu
00-36-30-919-5314

ÉDESVÍZ KÖZÖSSÉG
ÉRDEKESSÉGEK • KÖNYVRÉSZLETEK • JÁTÉKOK

A mindennapokra!

ÉDESVÍZ KIADÓ

ÉDESVÍZ NAGYKERESKEDÉS
VISZONTELADÓINKNAK

nagyker@edesviz.hu
00-36-30-781-5474

ÉDESVÍZ + magazin
Cikkek az
EGÉSZSÉG • ÖNFEJLESZTÉS • EZOTÉRIA
témaköreiben

Érdekes információk szerzőkről és könyvekről

Keresd a www.edesvizkiado.hu címen