A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ursula K. Le Guin: The Found and the Lost

Saga Press, an imprint of Simon Schuster, Inc., 2016, New York

Fordította:

Kövesdi Miklós, Roboz Gábor

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelés: Gelányi Mariann

Copyright © 2016 by Ursula K. Le Guin

Hungarian translation © Kövesdi Miklós, Roboz Gábor, 2018

Borítófotó by Anna Om

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

További copyright információk a Forrásoknál találhatók.

Elektronikus verzió v1.0

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-739-9

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

TARTALOMJEGYZÉK

A kereső

A lápvidéken

Szitakötő

Elvesztett paradicsomok

Források

A KERESŐ

I. A SÖTÉTSÉG ÉVEI

Ez a Sötétség könyve első oldala, amely körülbelül hatszáz évvel ezelőtt keletkezett az angládi Berilában:

„Miután Elfarran és Mórred elpusztult, és Soléa szigetét elnyelte a tenger, a bölcsek tanácsa kormányzott a kisded Serriadh nevében, amíg el nem foglalhatta a trónját. Uralkodása dicsőséges volt, ám rövid. Az Anglád trónján őt követő királyok száma hét, birodalmuk békében és gazdagságban gyarapodott. Csakhogy megjelentek a sárkányok, feldúlták a nyugati vidékeket, és a varázslók hiába szálltak szembe velük. Akambar király az angládi Berilából Enyhely városába költöztette az udvartartását, ahol a kargadiak ellen küldte flottáját, és visszaűzte őket keletre. Ám ennek dacára továbbra is portyázó hajókat küldtek egészen a Legbenső-tengerig. Enyhely tizennégy királya közül az utolsó Maharion volt, aki békét kötött a sárkányokkal és a kargokkal is, de nagy árat fizetett érte. Miután a Rúnák Gyűrűje összetört, és Vandór-Akbé a nagy sárkánnyal együtt meghalt, a bátor Mahariont pedig elárulták és megölték, úgy tűnt, a Szigetvilágot örökre elhagyta az öröm.

Sokan követelték Maharion trónját, de nem tudták megtartani, és a trónkövetelők harca megosztotta a követőiket. Megszűnt a közjó és a közbiztonság, csak a gazdagok akarata számított. A nemesek, kereskedők, még a kalózok is, bárki, aki képes volt katonákat és varázslót fogadni, úrnak hívatta magát, és egész vidékeket, városokat tekintett saját birtokának. A hadurak a leigázott népeket rabszolgává tették, de valójában a zsoldosaik is rabszolgák voltak, hiszen csak uruk oltalma védte meg őket attól, hogy a rivális hadurak elrabolják földjeiket, a kalózok feldúlják kikötőiket, és a megélhetésüktől megfosztott, éhségtől űzött, törvényt nem ismerő, szerencsétlen hordákat, hogy kirabolják őket.”

A Sötétség könyve annak a korszaknak a végén keletkezett, amelyről mesél, és önellentmondásos történetek, töredékes életrajzok, és elferdített legendák vannak benne. Mégis ez a legteljesebb feljegyzés, amely túlélte a sötétség éveit. A hadurak, akik méltatásra, s nem történelemre vágytak, elégették azokat a könyveket, amelyekből a szegények és elnyomottak megtanulhatták volna, mi is az a hatalom.

Ám ha egy varázsló könyve került a hadúr kezébe, alighanem óvatosan bánt vele, elzárta, hogy ne okozhasson galibát, vagy odaadta egy szolgálatában álló varázslónak, hogy tegyen vele belátása szerint. Könnyen előfordulhatott, hogy a varázsló vagy valamelyik tanítványa a varázskönyvben található varázslatok és varázsszavak mellé, vagy a könyv előlapjára feljegyzett egy dögvészt, éhínséget, fosztogatást, vagy uralkodóváltást, az ilyen esetekben használható varázsigékkel együtt. Ezek a feljegyzések mind egy-egy pillanatnyi megvilágosodást jelentenek a sötétségben. Olyanok, mint egy hajó fényei az esőben messze, kint a sötét tengeren

És Enyhely kis szigetein és csöndes fennsíkjain fennmaradtak dalok, himnuszok, balladák, amelyek ezekről az évekről szólnak.

Enyhely nagy kikötője a világ közepe, fehér tornyai az öböl fölé nyúlnak; a legmagasabb tornyán Vandór-Akbé kardján csillan meg a nap első és utolsó sugara. Ebben a városban megtalálható Óceánföld minden portékája, minden kereskedője, minden mestere és minden tudása, pénzben kifejezhetetlen gazdagság. Itt uralkodik a király a gyógyítás jegyében, miután visszatért a Gyűrű meggyógyítása után, és a változás jeleként ezekben az utolsó időkben a városban élő férfiak és nők beszélnek a sárkányokkal.

De Enyhely egyszersmind a Nagy Sziget is, hatalmas, gazdag vidék; a kikötőtől távolabb lévő falvakban, az Onn-hegy lejtőin lévő gazdaságokban nem nagyon változik az élet. Olyan hely, ahol az arra érdemes dalokat újra és újra elénekelik. A kocsmákban az öregek úgy beszélnek Mórredről, mintha ismerték volna, amikor ők is ifjak és hősiesek voltak. Amikor a lányok kihajtják a teheneket a legelőre, a Kéz Asszonyairól mesélnek történeteket, akikről mindenütt máshol a világon elfelejtkeztek már, még Kútfőn is, de emlékeznek rájuk azokon a csöndes, napsütötte utakon és mezőkön, és a konyhákban a tűzhely mellett, ahol a háziasszonyok dolgoznak és beszélgetnek.

A királyok korában a mágusok az angládi udvarban gyűltek össze, később pedig Enyhelyen, hogy tanácsokkal láthassák el a királyt, tanácskozzanak egymás közt, és olyan célok elérésére használják tudományukat, amelyeket jónak tartottak. De a sötét időkben a varázslók eladták szolgálataikat annak, aki a legtöbbet ígérte, hatalmukat lealacsonyító varázslópárbajokra és máguscsatákra pazarolták, és felelőtlenségből – vagy még rosszabb okokból – nem törődtek vele, mennyit ártanak. Dögvész, éhínség, fertőző források, aszályos nyarak, nyárnélküli évek, a birkák és marhák beteg, torz bárányokat, borjakat ellettek, a szigeteken élő emberek beteg, torz porontyokat szültek – mindezekért a csapásokért a varázslók és boszorkányok mesterkedéseit okolták, gyakran nem is alaptalanul.

Így hát veszélyessé vált varázslással foglalkozni, hacsak nem élvezte az ember egy erős hadúr oltalmát; de még így is megesett, amikor egy varázsló nálánál erősebb vetélytárssal találkozott, hogy életét vesztette. Ha pedig egy varázsló nem volt elég éber a köznép között, ők is végeztek vele, ha tudtak, mert őt tartották szenvedéseik fő okozójának, ártalmas lényt láttak benne. Azokban az időkben a legtöbb ember szemében minden mágia sötét volt.

Akkoriban kelt a falusi vajákosoknak és a boszorkányoknak olyan rossz híre, ami azóta is sújtja őket. A boszorkányok drágán megfizettek, amiért gyakorolták a magukénak gondolt tudományt. Gondoskodtak a vemhes jószágokról és az állapotos asszonyokról, a szülésről, a dalok és rítusok tanításáról, a földek és kertek megtermékenyítéséről, a házak és berendezésük készítéséről és takarításáról, az ércek és fémek bányászatáról – mindarról a csodáról, ami mindig is a nők feladata volt. A boszorkányok a kívánatos eredmények elérését szolgáló varázslatok és bűbájok gazdag tárházát osztották meg egymással. De ha valami baj történt egy szülésnél vagy a földeken, akkor a boszorkányt hibáztatták. Márpedig sokkal több volt a kudarc, mint a siker, mert a varázslók háborúztak, mérgeket és átkokat vetettek be a gyors előnyökért, nem gondolva arra, mi lesz azután. Szárazságot és vihart okoztak, üszögöt, tűzvészt és betegséget hoztak az egész országra, és a falu boszorkányát büntették meg helyettük, aki nem értette, hogy a gyógyító varázslata miért okoz üszkösödést, miért lett a gyermek, aki világra segített, félkegyelmű, az áldás, amit mondott, miért égette ki a magot a barázdából és rohasztotta el az almát a fán. Viszont ezekért a bajokért valakit hibáztatni kellett, a boszorkány és a vajákos pedig ott volt kéznél a faluban vagy a városban, nem pedig messze, a hadúr kastélyában vagy erődítményében, nem védték katonák és varázslatok. Így hát belefojthatták őket a mérgezett kutakba, megégethették őket az elszáradt földeken, eltemethették élve, hogy ismét termő legyen a talaj.

A tudományuk gyakorlása és tanítása tehát veszélyessé vált. Sokszor csak azok foglalkoztak vele, akiket már amúgy is kitaszítottak, megnyomorítottak, megőrjítettek, nem volt családjuk, megöregedtek – olyan férfiak és nők, akiknek nem maradt vesztenivalója. A bölcs férfiak és bölcs asszonyok helyét, akikben megbíztak, és akiket tiszteltek, átvette a csoszogó, dilettáns falusi vajákos a trükkjeivel, a vágyak, féltékenység és ártás szolgálatába állított főzeteivel. Egy gyerek varázstehetsége pedig rémületes, rejtegetni való dolog volt.

Ez a mese azokról az időkről szól. Egy része a Sötétség könyvéből való, némelyike Enyhelyből, Onn fennsíkjának tanyáiból, és Faliorn erdeiből. A sokféle töredékből kirajzolódik egy történet, és bár elég laza szövésű, félig mendemondákra épül, félig találgatásra, mégis többé-kevésbé igaz lehet. Kútfő alapításáról szól, és ha Kútfő mesterei szerint nem így történt, hát mondják el, hogy volt akkor. Ugyanis ködbe vész, miként vált Kútfő a Bölcsek szigetévé, és könnyen lehet, hogy maguk a bölcsek rendezték így.

II. VIDRA

Élt egy vidra a patakban

Megjelent bármilyen alakban,

Minden bűvszót ismert jól

Ember, sárkány nyelven szólt.

A patak csak csobog, csobog,

A patak csak csobog…

Vidra egy csónaképítő fia volt, aki Enyhely nagy kikötőjében dolgozott. Az anyja adta neki a nevét; tanyasi nő volt Végdűlő falvából, az Onn-hegy északnyugati lankáiról. Mint sokan, ő is munka reményében jött a városba. A csónaképítő és családja – nagyszerű mesterséget űző, nagyszerű emberek méltatlan időkben – azt vallották, jobb meglapulni. Így hát amikor nyilvánvalóvá vált, hogy a fiúnak tehetsége van a mágiához, az apja megpróbálta kiverni belőle.

– Ennyi erővel verhetnéd a felhőt, amiért esőt ad – mondta Vidra anyja.

– Vigyázz, nehogy gonoszságot verj belé! – figyelmeztette a nagynénje.

– Vigyázz, nehogy ellened fordítsa azt a szíjat! – intette a nagybátyja.

De a fiú nem vetett be trükköket az apjával szemben. Némán tűrte a verést, és megtanulta palástolni a tehetségét.

Ő maga nem tartotta sokra a tudományát. Annyira könnyű volt számára ezüstös fénynyalábot varázsolni a sötét szobába, vagy megtalálni egy tűt úgy, hogy egyszerűen rágondolt, vagy kézrátétellel beforrasztani a repedést az ágon, miközben beszél a fához, hogy nem is értette, mi ez a nagy felhajtás körülötte. De az apja dühöngött a „kiskapui” miatt, egyszer szájon is vágta, amiért beszélt a munkadarabhoz, és erősködött, hogy az ácsmunkát szerszámokkal, némán kell végezni.

– Olyan ez – magyarázta neki az anyja –, mint amikor találsz egy értékes drágakövet. Mi mást tehetnénk egy gyémánttal, mint hogy elrejtjük? Aki elég gazdag ahhoz, hogy megvegye tőled, elég hatalmas is, hogy megöljön. Rejtsd el. És legfőképp, rejtsd el a hatalmasságok és a fondorlatosok elől!

Fondorlatosoknak hívták akkoriban a varázslókat.

A hatalom egyik előnye, hogy felismeri a hatalmat. A varázslók felismerik egymást, kivéve, ha valaki nagyon ért az álcázáshoz. Ez a fiú azonban nem értett semmihez, csak a csónaképítéshez, aminek tizenkét éves korára valódi mestere lett. Körülbelül ekkoriban lehetett, hogy meglátogatta a szüleit a bába, aki világra segítette, és ezt mondta:

– Engedjétek el hozzám Vidrát esténként, munka után. Meg kell tanulnia a dalokat, és fel kell készülnie a névadójára.

Ebben nem találtak kifogásolni valót, hisz a bába ugyanezt tette Vidra nővérével is, így hát a szülők elküldték hozzá esténként. Csakhogy a bába nem csak a teremtés dalát tanította meg Vidrának. Tudott a tehetségéről. Volt néhány hozzá hasonló férfi és nő – nem túl ismertek, némely esetben inkább hírhedtek –, akik különböző mértékben értettek a varázsláshoz, és titokban megosztották egymással mindazt, amit tudtak. „A tehetség gondozás nélkül olyan, mint a hajó kormányos nélkül,” mondták Vidrának, és megtanítottak neki mindent, amit tudtak. Nem valami sokat, de benne voltak a varázslás fő ágazatainak az alapjai; és bár a fiú nem örült, hogy be kell csapnia a szüleit, nem tudott ellenállni a tudásnak, és szegény tanárai kedvességének és dicséreteinek.

– Ha nem ártasz vele, neked sem árthat – biztatták, és ezt könnyű szívvel meg is ígérte nekik.

A Serény-patakban, ott, ahol a város északi falán belül futott egy ideig, Vidra megkapta a bábától az igaz nevét, azt, amelyet az Enyhelytől távoli szigeteken is emlegetnek.

Volt Vidra tanítói között egy öregember, akit maguk közt Átváltoztatónak hívtak. Mutatott Vidrának néhány illúziót; és amikor a fiú tizenöt körül lehetett, az öreg elvitte a Serény melletti földekre, hogy megmutassa neki az egyetlen valódi átváltoztató varázslatot, amit ismert.

– Először is lássuk, hogy láttatod azt a bokrot fának – mondta, és Vidra azonnal megtette. A fiú oly könnyedén bánt az illúziókkal, hogy az öreg megrémült. Vidra csak könyörgéssel és hízelgéssel tudta rávenni, hogy folytassa a tanítását, és végül meg kellett esküdnie saját titkos, igaz nevére, hogyha megtanulja az Átváltoztató nagy varázslatát, kizárólag arra használja, hogy megmentse a saját vagy mások életét.

Végül az öregember megtanította. Bár Vidra úgy érezte, nem megy vele sokra, hisz titkolnia kell.

Amit az apjától és a nagybátyjától tanult a műhelyben, azt legalább használhatta, és jó mesterré vált, még az apja is elismerte.

Akkoriban egy kalóz, Ádáz volt Enyhely városának és a sziget keleti és déli részének ura, aki a Legbenső-tenger királyának hívatta magát. A gazdag vidéktől szedett sarcból növelte seregét és flottáját, amelyet más országokba küldött rabszolgákért és fosztogatni. Ahogy Vidra nagybátyja mondta, nem hagyta a hajóácsokat unatkozni. Örültek, hogy van munkájuk egy olyan korban, amikor a munkát kereső ember koldusbotra jutott, és patkányok laktak Maharion udvarában. Ahogy Vidra apja szokta mondani, ők becsületes munkát végeznek, az pedig, hogy a munkájuk gyümölcsét mire használják, nem az ő dolguk.

De a másfajta tanítás, amit Vidra kapott, érzékennyé tette ezekre a dolgokra, felébresztette a lelkiismeretét. A nagy bárkán, amit építenek, Ádáz rabszolgái eveznek majd a háborúba menet, és visszafelé rabszolga lesz a rakomány is. Elkeserítette a gondolat, hogy a jó hajót ilyen galádságra használják.

– Miért nem építhetünk halászbárkákat, mint régen? – kérdezte.

– Mert a halászok nem tudnak fizetni – válaszolta az apja.

– Nem tudnak olyan sokat fizetni, mint Ádáz. De azért megélnénk belőle – ellenkezett Vidra.

– Azt hiszed, elutasíthatom a király kérését? Azt szeretnéd, hogy engem is rabszolgaságba vessenek a bárkán, amit építettünk? Gondolkodj, fiam!

Így hát Vidra tiszta fejjel és dühtől dúlt szívvel dolgozott tovább. Csapdába estek. Mi haszna a hatalmának, ha nem az, hogy kijuttassa ebből a csapdából?

A mesteremberek becsülete nem engedte, hogy a hajó ácsolásában bármilyen hibát ejtsen; de a varázslók becsülete azt súgta, rontást küldhet rá, átkot szőhet a hajótest gerendáiba. Ez csak elég jó ürügy, hogy használja a tudását? Árt vele, igen, de csak azoknak, akik maguk is ártók. Nem szólt a tanárainak. Ha rosszat tesz, az nem az ő hibájuk, és nem is fognak tudni róla semmit. Hosszasan tervezte, kitalálta, hogyan csinálja, nagyon gondosan alkotta meg a varázslatot. Egy kereső varázslat fordítottja volt: magában elvesztő varázslatnak hívta. A hajó úszni fog, használható és kormányozható lesz, de sosem halad pontosan arra, amerre szeretnék.

Ennyire tellett tőle, hogy tiltakozzon a derék munka és a derék hajó becstelen használata ellen. Elégedett volt magával. Amikor a hajót vízre tették (és minden rendben volt vele, mert a hibájának akkor kellett csak előjönni, amikor már a nyílt tengeren jár), Vidra nem titkolhatta tovább tettét a tanárai, az öregemberek és bábák kis köre, valamint a halottakkal beszélő púpos fiú és a dolgok nevét ismerő vak lány elől. Elmesélte nekik a trükkjét, és a vak lány nevetett, de az öregek azt mondták:

– Vigyázz. Légy óvatos. Maradj rejtve.

Volt Ádáz szolgálatában egy ember, aki Kopónak nevezte magát, mert mint mondta, kiszimatolja a boszorkányságot. Az volt a dolga, hogy szagolja meg Ádáz ételét, italát, ruházatát, és ellenőrizze a hadihajóit is. A hajók törékeny tárgyak egy veszélyes közegben, kiszolgáltatottak a varázslatoknak és átkoknak. Kopó azonnal megérzett valamit, amikor az új gálya fedélzetére lépett.

– Lám, lám – mondta –, ki volt ez? – A kormányrúdhoz sétált, és rátette a kezét. – Ügyes – ismerte el. – De ki tette? Azt hiszem, egy zöldfülű. – Elismerően szippantott. – Nagyon ügyes! – ismételte.

Sötétedés után érkeztek a hajóács házához. Berúgták az ajtót, és Kopó megállt a fegyveresek gyűrűjében:

– Ő az! A többit hagyjátok – parancsolta. – Te pedig ne mozdulj – mondta Vidrának halk, barátságos hangon. Hatalmas erőt érzékelt az ifjúban, meg is ijedt tőle kicsit. De Vidra túlságosan rémült volt, és túlságosan képzetlen ahhoz, hogy mágiával próbálja kiszabadítani magát, vagy elejét venni az idegenek brutalitásának. Rájuk vetette magát, és sarokba szorított állatként küzdött, míg le nem ütötték. Vidra apjának eltörték az állkapcsát, a nénikéjét és anyját pedig eszméletlenre verték, hogy megtanulják, sose neveljenek fondorlatosokat. Vidrát pedig elhurcolták.

Egyetlen ajtó sem nyílt ki a keskeny utcában. Senki nem nézett ki, mi ez a lárma. Csak mikor az idegenek rég elmentek, akkor merészkedtek elő néhányan, hogy amennyire lehet, megvigasztalják Vidra családját:

– Ó, micsoda csapás, micsoda csapás a mágia! – mondák.

Kopó jelentette gazdájának, hogy az átokvető biztos helyen van.

– Kinek dolgozott? – kérdezte Ádáz.

– A hajóműhelyedben dolgozott, fenség. – Ádáz szerette, ha uralkodói címekkel ruházzák fel.

– De ki bérelte fel, hogy megátkozza a hajót?

– Úgy tűnik, saját szakállára tette.

– Miért? Mi érdeke fűződik hozzá?

Kopó vállat vont. Nem állt szándékában megmondani Ádáznak, hogy az emberek minden érdek nélkül is utálják.

– Azt mondod, fondorlatos. Használhatjuk?

– Meglátom, fenség.

– Törd be, vagy öld meg – mondta Ádáz, és fontosabb ügyeknek szentelte a figyelmét.

Alázatos tanárai szakmai büszkeségre nevelték Vidrát. Arra tanították, hogy mélyen vesse meg azokat a varázslókat, akik olyanoknak dolgoznak, mint Ádáz, akik félelemből vagy kapzsiságból hagyták, hogy a mágiát megrontsák a gonosz szándékok. Az eszével tudta, hogy semmi sem lehet gyűlöletesebb, mint a tudományuk ilyetén elárulása. Épp ezért nagyon zavarta, hogy képtelen megvetni Kopót.

Ádáz valamelyik régi palotájába vitték Vidrát, és egy raktárba lökték. Nem volt ablaka, vaspántos ajtaja tömör tölgyfa, és olyan varázslatokat mondtak az ajtóra, amelyek Vidránál sokkal tapasztaltabb varázslókat is fogságban tartottak volna. Nagy tudású és nagyhatalmú emberek álltak Ádáz zsoldjában.

Kopó nem sorolta magát közéjük.

– Nekem csak jó az orrom – mondogatta.

Minden nap meglátogatta Vidrát, látni akarta, hogy épül fel az agyrázkódásból, miként javul vállficama, és el is beszélgetett vele. Amennyire Vidra megítélhette, jó szándékú volt vele, és őszinte.

– Ha nem dolgozol nekünk, megölnek – mondta. – Ádáz nem hagyhat hozzád hasonló fickókat szabadon kódorogni. Jobb, ha felcsapsz hozzá, ameddig hajlandó felvenni.

– Nem lehet.

Vidra úgy mondta ezt, mintha egy szerencsétlen körülményt ismertetne, nem erkölcsi ítéletként. Kopó elismerően nézett rá. A kalózkirály mellett élt, és már undorodott a sok hencegéstől és fenyegetéstől, a hencegőktől és fenyegetőzőktől.

– Miben vagy a legjobb?

Vidra vonakodva válaszolt. Muszáj volt kedvelnie Kopót, de nem kellett megbíznia benne.

– Alakváltás – motyogta végül.

– Átalakulás?

– Nem. Csak trükkök. Falevelet aranypénzzé változtatni. Látszólag.

Akkoriban még nem volt bevett neve a mágia különböző nemeinek, és az egyes ágak közti kapcsolat sem volt világos. Ahogy később a majdani Kútfő bölcsei fogalmaztak volna, nem volt tudomány a tudásuk mögött. De Kopó biztos volt benne, hogy a foglya titkolja a képességeit.

– A saját külsődet még látszólag sem tudod megváltoztatni?

Vidra vállat vont.

Nehezére esett hazudni.  Úgy gondolta, azért érzi olyan kínosan magát, mert nincs gyakorlata benne. Kopó azonban tudta, mi az oka. Tudta, hogy a mágia ellenáll a valótlannak. Az illuzionisták, bűvészek, a halottidéző szélhámosok mind a varázslás megcsúfolói, üveg a gyémánt mellett, réz az arany mellett. Csalók, és az ilyen talajban burjánzik a hazugság. De a mágia tudománya – bár lehet méltatlan célra használni – a valódival foglalkozik, és a varázslás szavai igaz szavak. Ezért az igazi varázslóknak nehezükre esik hazudni a tudományukról. A szívük mélyén tudják, hogy kimondott hazugságaik megváltoztathatják a világot.

Kopó megsajnálta.

– Tudod, ha Gelluk vallatna, két szóval kiszedné belőle az igazságot, de abba beleőrülnél. Láttam, mit hagy hátra Fehérarcú, ha kérdez. Mondd, tudsz bánni a széllel?

– Igen – felelte Vidra vonakodva.

– Van zsákod?

A szélvetők általában egy bőrzsákot hordtak maguknál, amelyben állítólag a szeleket tartották, és néha kinyitják, hogy kiengedjék a jó szellőt, vagy befogják a kedvezőtlent. Lehet, hogy csak mutatóba kellett, de minden szélvetőnek volt egy nagy, hosszú zsákja, vagy legalább egy erszénye.

– Otthon van – felelte Vidra. Nem is hazudott. Tényleg volt egy tarisznyája otthon. A finomabb szerszámait és a vízszintmérőjét tartotta benne. És voltaképp a széllel kapcsolatban sem hazudott. Számtalanszor sikerült egy kis szelet varázsolnia a vitorlákba, bár azt nem tudta, hogy kell megküzdeni egy viharral, pláne irányítani azt, ahogy egy szélvetőnek illik. De úgy volt vele, hogy inkább haljon meg tengeri viharban, mint hogy megöljék ebben a lyukban.

– De nem használnád jószántadból ezt a képességedet a király szolgálatában?

– Óceánföldnek nincs királya – mondta a fiatalember sértett büszkeséggel.

– Akkor az uram szolgálatában – helyesbített Kopó türelmesen.

– Nem – felelt Vidra, de hezitált. Úgy érezte, magyarázattal tartozik ennek az embernek. – Nem is arról van szó, hogy nem akarom, hanem nem tudom. Tudod, gondoltam rá, hogy dugókat teszek a gálya deszkázatába, a gerinc közelében… ugye tudod, mit értek dugón? Amik szép lassan kilazulnak, amikor a hajó vízre kerül és a fa mozogni kezd.

Kopó bólintott.

– De képtelen voltam rá. Hajóács vagyok. Nem építhetek olyan hajót, ami elsüllyed. Úgy, hogy emberek vannak rajta. A kezeim képtelenek voltak rá. Így hát megtettem, amit tudtam, elértem, hogy a hajó a saját feje után menjen és ne a gazdája akarata szerint.

– Nem is sikerült megtörniük az átkodat – mosolygott Kopó. – A vén Fehérarcú tegnap egész nap ott morgolódott a hajón. Aztán elrendelte, hogy cseréljék ki a kormányrudat.

Ádáz főmágusáról beszélt, egy Gelluk nevű sápadt északiról, akitől mindenki félt Enyhelyen.

– Hiába.

– Fel tudod oldani a varázslatot, amit a hajóra tettél?

Vidra fáradt, elkínzott, ifjú arcán pillanatra önelégültség villant.

– Nem – felelte. – Szerintem senki sem tudja.

– Nagy kár. Pedig azt használhattad volna tárgyalási alapnak.

Vidra nem mondott semmit.

– Ugyanakkor egy orr is hasznos, eladható holmi – folytatta Kopó. – Nem mintha szükségem volna konkurenciára. De aki keres, mindig talál munkát, ahogy mondják… Jártál már valaha bányában?

Egy varázsló megérzése majdnem tudással ér fel, még ha nem is tudja, mit tud. Vidra tehetségének első jele két-három éves korában éppen az volt, hogy rögtön megtalált bármit, ami elveszett, amint megtudta a nevét, legyen az leejtett szög vagy elhányt szerszám. Kisfiúként egyik kedvenc foglalatossága az volt, hogy elindult egyedül, meztélláb bebarangolta a környék ösvényeit, vagy megmászta a hegyeket, és talpa alatt érezte a vízereket, a teléreket és aranyrögöket, a különböző szikla- és talajfajták keveredését. Olyan volt, mintha egy nagy épületben járna, látná a folyosókat és szobákat, a tágas barlangok lejáratát, az ezüstereket, és ahogy ment tovább úgy érezte, mintha a teste eggyé válna a földdel, úgy érezte ütőereit, szerveit és izmait, mint a sajátjait. Ez a képesség megédesítette gyerekkorát. De sosem próbálta hasznát venni. Az ő titka maradt.

Nem válaszolt Kopó kérdésére.

– Mi van alattunk? – mutatott Kopó a durva kőpadlóra.

Vidra hallgatott egy ideig. Aztán halkan azt monda:

– Agyag, sóder, alatta pedig a szikla, benne gránátok. A város ezen része alatt mindenütt ilyen szikla van. Nem tudom a nevét.

– Megtanulhatod.

– Én a hajóépítéshez és a hajózáshoz értek.

– Jobb sorod lesz a hajóktól távol, azok folyton harcolnak meg fosztogatnak. A király átvette a szamori bányákat a hegyen túl. Ott nem leszel a szeme előtt. Muszáj neki dolgoznod, ha élni akarsz. Intézkedem, hogy oda küldjenek. Ha elmész.

– Köszönöm – mondta Vidra némi hallgatás után. Azután gyors, kérdő, pillantással végigmérte Kopót.

Kopó elfogta, karba font kézzel végignézte, ahogy eszméletlenre verik a családját, semmit sem tett, hogy megakadályozza. Mégis barátként beszélt vele. Miért? – kérdezte Vidra tekintete.

– A fondorlatosok összetartanak – adta meg Kopó a választ. – Az emberek, akiknek nincs semmiféle tehetségük, csak vagyonuk, egymás ellen uszítanak minket, kizárólag a saját érdekeik miatt. Eladjuk nekik a hatalmunkat. Miért? Ha a magunk útját járnánk, összefognánk, talán többre mennénk.

Kopó jót akart, amikor az ifjút Szamorira küldte, de nem értette meg, hogyan működik Vidra akaratereje. Ő maga sem értette. Túlságosan hozzászokott, hogy másoknak engedelmeskedjen, így észre sem vette, hogy valójában mindig is a saját hajlamait követte, és túl fiatal volt, hogy elhiggye, amit tesz, az a halálát okozhatja.

Amint kivezették a cellájából, elhatározta, hogy az öreg átváltoztató varázslatával átváltoztatja magát és megszökik. Hiszen veszélyben az élete, jogosan használja. Csakhogy nem tudta eldönteni, mivé változzon… madár, gomolygó füst, mi lenne a legbiztonságosabb? De miközben ezen töprengett, Ádáz emberei, akik hozzászoktak már a varázslók trükkjeihez, altatót tettek az ételébe, úgyhogy hamarosan nem gondolt már semmire. Feldobták egy öszvérek húzta szekérre, mint egy zsák zabot. Amikor út közben kezdett volna magához térni, az egyik katona fejbe kólintotta, megjegyezve, hogy szeretné, ha kipihenné magát.

Amikor Vidra az altatótól émelyegve, sajgó fejjel magához tért, téglafalú szobában találta magát, befalazott ablakok mögött. Az ajtón nem volt retesz, és Vidra zárat sem látott. Ám ahogy megmozdította volna a lábát érezte, hogy varázslat köti gúzsba elméjét és testét, amely a mozdulataitól függően vált szorosabbá. Fel tudott állni, de képtelen volt közeledni az ajtóhoz. Még a kezét sem tudta arra nyújtani. Szörnyű érzés volt, mintha nem ő irányítaná az izmait. Visszaült és próbált megnyugodni. A mellkasára nehezedő varázslatok miatt képtelen volt mélyeket lélegezni, és nehezére esett gondolkozni, mintha túl kicsi lenne az agya a gondolatok számára.

Hosszú idő után kinyílt az ajtó, és emberek léptek be. Vidra tehetetlenül hagyta, hogy kipeckeljék a száját és hátrakössék a kezét.

– Most varázsolj, ha tudsz, fiacskám! – mondta egy megtermett, árkoktól szabdalt arcú, erős férfi. – Biccenteni azért tudsz, ugye? Azért küldtek ide, mert állítólag ügyesen keresel. Ha jó munkát végzel, nem fogsz éhezni és könnyű lesz az álmod. Cinóbert fogsz keresni. A király mágusa szerint még mindig kell lennie belőle valahol ezekben az öreg bányákban. Az kell neki. Úgyhogy mindannyiunk érdeke, hogy megtaláld. Most kikísérlek. Olyan, mintha én lennék a vízkereső, te pedig a varázsvesszőm, érted? Vezess. Mindig hajtsd a fejed arra, amerre menni szeretnél. Ha érzed a kristályokat odalent, topogj a helyen. Megbeszéltük? Ha tisztességesen játszol, akkor én is.

Várta, hogy Vidra válaszoljon, de a fiú mozdulatlanul állt.

– Duzzogj csak – mondta a férfi. – Ha nem tetszik a meló, még mindig ott a kohó!

A férfi, akit a többiek Ütősnek szólítottak, kivezette a forró, szikrázó fénybe, amitől káprázott a szeme. A cellájából kilépve Vidra érezte, ahogy lehullnak róla a varázskötelékek, de más épületek köré újabb varázslatokat szőttek. Főleg a magas kőtorony körül töltötték meg a levegőt az ellenállás és a taszítás tapadós szálaival. Ha az épületek felé próbált közeledni, olyan szúrást érzett az arcán és a hasán, hogy önkéntelenül is a sebet kereste, de nem volt ott semmi. Elnémítva, megkötözve, a hangja és a keze nélkül, varázslásra képtelenül semmit sem tehetett ellenük. Ütős egy fonott bőrszíj egyik végét Vidra nyakára közötte, a másikat pedig megfogta, és így követte. Hagyta, hogy Vidra belesétáljon a varázslatokba, így hamar megtanulta elkerülni őket. Nyilvánvaló volt, hogy hol vannak: ahol a poros csapások élesen kitérnek.

Vidra mogorván, betegen és dühösen lépkedett, mint egy pórázra kötött kutya. Körbenézett, látta a kőtornyot, széles kapuja mellett farakást, rozsdás kerekeket és gépeket egy gödör mellett, hatalmas sóder- és agyagkupacokat. Vidra megszédült, ahogy elfordította sajgó fejét.

– Ha kereső vagy, jobb, ha keresel – szólt rá Ütős, aki mellé lépett és oldalról az arcába nézett. – Ha nem vagy, akkor is jobb, ha megpróbálod. Úgy tovább a föld fölött maradhatsz.

Egy férfi jött ki a kőtoronyból. Sietve elbicegett mellettük, nem nézett se jobbra, se balra, csak előre. Arca csillogott, és mellkasa nedves volt az ajkából csorgó nyáltól.

– Az a kohótorony – magyarázta Ütős. – Ott főzik a cinóbert, hogy kinyerjék belőle a fémet. A torony dolgozói egy-két éven belül meghalnak. Merre menjünk, kereső?

Vidra némi habozás után balra biccentett, a szürke kőtoronnyal ellentétes irányba. Hosszú, kopár völgyben haladtak, fűvel benőtt szemét- és salakkupacokat hagytak el.

– Innen már réges-rég kibányásztak mindent – mondta Ütős.

Vidra kezdte felismerni a lába alatt húzódó furcsa tájat: üres tárnák, és sötét, levegővel teli üres szobák a sötét földben, függőleges labirintus, végtelen mély aknák mozdulatlan vízzel.

– Ezüst nem volt sok, és a vízfém is kifogyott. Figyelj, fiam, tudod egyáltalán, mi az a cinóber?

Vidra a fejét rázta.

– Akkor megmutatom. Gelluknak az kell. A vízfémben lévő érc. Tudod, a vízfém megeszi az összes többi fémet, még az aranyat is. Ezért Gelluk szerint az a fémek királya. Ha megtalálod neki a királyát, jól bánik majd veled. Sokszor van itt. Gyere, megmutatom. A kutya sem tud keresni, amíg nem ismeri a szagot.

Ütős levitte Vidrát a bányába, hogy megmutassa neki azt a telérkőzetet, amelyben az érc nagy valószínűséggel megtalálható. Csak néhány bányász dolgozott a hosszú tárna végében.

Talán mert kisebbek a férfiaknál, vagy mert könnyebben mozognak a keskeny tárnákban, vagy mert jobban ismerik a földet, vagy még inkább, mert egyszerűen ez volt a szokás, mindig is nők voltak a Szigetvilág bányászai. Ezek a bányászok szabad nők voltak, nem rabszolgák, mint a kohótorony dolgozói. Ütős azt mondta, Gelluk őt tette meg a bányászok munkafelügyelőjének, de nem dolgozott a bányában, mert a többiek megtiltották neki, mivel szentül hitték, hogy balszerencsét hoz, ha egy férfi ásót fog, vagy dúcot ácsol.

– Én nem bánom – szögezte le Ütős.

Egy kócos hajú, élénk szemű nő, akinek gyertyát erősítettek a homlokára, letette a csákányát, hogy egy kis cinóbert mutasson Vidrának egy vödörben: vörösesbarna rögök és morzsák. Árnyak táncoltak a föld felszínén, ahol a bányászok dolgoztak. Recsegtek az öreg gerendák, föld pergett. Bár hűvös szellő járt a sötétségben, a tárnák olyan keskenyek voltak, hogy a bányászok csak meggörnyedve tudtak közlekedni. Helyenként beomlott a mennyezet. A létrák rozogák. A bánya ijesztő hely volt; Vidra mégis biztonságban érezte itt magát. Szinte sajnálta, hogy vissza kell mennie a perzselő napfényre.

Ütős nem a kohótoronyhoz vezette Vidrát, hanem vissza a barakkokhoz. Egy bezárt helyiségből kis, puha, vastag, nehéznek tűnő bőrerszényt hozott elő. Kinyitotta, és megmutatta Vidrának az erszényben lévő, koszosan csillogó folyadékot. Amikor visszazárta az erszényt, a benne lévő fém mozgolódni kezdett, kidudorodott, feszítette a bőrt, mint egy szabadulni próbáló állat.

– Ímhol, a király – közölte Ütős olyan hangon, ami egyszerre jelezhetett tiszteletet vagy gyűlöletet.

Hiába nem volt varázsló, Ütős mégis sokkal félelmetesebb volt, mint Kopó. Kopóhoz hasonlóan ő is kemény volt, de nem kegyetlen. Engedelmességet követelt, de semmi mást. Vidra sok rabszolgát látott a gazdáival az enyhelyi hajóműhelyekben, és tudta, hogy szerencsés. Legalábbis nappal, amikor Ütős parancsolt.

Enni csak a cellájában tudott, ahol kivették szájából a pecket. Kenyeret és hagymát kapott, a kenyérre csöppentettek némi avas olajat. Bármilyen éhes is volt minden este, amint varázslatoktól gúzsba kötve ült a cellájában, alig bírta lenyelni az ételt. Fémes íze volt, mintha hamut enne. Az éjszakák hosszúak és borzalmasak voltak, mert a varázslatok összenyomták, ránehezedtek, újból és újból felriasztották, hogy rémülten, levegőért kapkodva ébredt, és nem hagyták észszerűen gondolkodni. Teljesen sötét volt, mert abban a szobában Vidra nem tudta megidézni a varázsfényt. Elmondhatatlan megváltást jelentett a nappal, még akkor is, ha megkötözték, száját betömték és pórázt kötöttek a nyakára.

Ütős kora reggel kivezette, és késő délutánig kószáltak. Ütős türelmesen hallgatott. Nem kérdezte, érzi-e Vidra bármi jelét az ércnek, azt sem kérdezte, keresi, vagy csak úgy tesz. Maga Vidra sem tudta volna a választ. Ezeken a céltalan sétákon szokás szerint maga előtt látta a föld alatti világot, de próbált tudomást sem venni róla. „Nem szolgálok gonosz urat!” mondta magának. Ám a nyári meleg és fény megpuhította, kemény, csupasz talpa megérezte a száraz füvet, és tudta, hogy a fű gyökerei alatt egy patak csörgedezik a sötét földben, végigfolyik egy széles csillámkővel rétegelt sziklapárkányon, és a párkány alatt üreg lapul, a falaiban vékony réteg karmazsinpiros, morzsolódó cinóber… Nem jelzett. Arra gondolt, hogy még hasznát veheti a fejében kirajzolódó, föld alatti térképnek, ha rájön, mire használja.

De úgy tíz nappal később Ütős így szólt:

– Gelluk mester idejön. Ha nem kap cinóbert, valószínűleg másik keresőt választ.

Vidra vagy egy kilométert tett meg tépelődve; azután visszakanyarodott, és egy dombocskához vezette Ütőst, nem messze a régi bánya távolabbi végétől. Vidra bólintott egyet, és toppantott a lábával.

Mikor visszatértek a cellába, ahol Ütős eloldotta a köteleit és kiszabadította a száját, a fiú azt mondta:

– Ott van valamennyi érc. Eléritek, ha a régi tárnát meghosszabbítjátok úgy öt-hat méterrel.

– Sok van?

Vidra vállat vont.

– Épp annyi, hogy legyen mit csinálni, mi?

Vidra nem mondott semmi.

– Én nem bánom – közölte Ütős.

Két nappal később, amikor újranyitották a régi tárnát, és ásni kezdtek az érc irányába, megérkezett a varázsló. Ütős hagyta, hogy Vidra inkább kinn üljön a napon, semmint odabent a cellájában. A fiú hálás volt érte. Persze megkötözött kézzel és betömött szájjal nem volt valami kényelmes, de a szél és a napfény nagy áldást jelentett. Itt tudott mélyeket lélegezni, és rémálmok nélkül aludni, itt nem képzelte, hogy a föld eltömi a száját és az orrát, márpedig a cellájában ez volt az egyetlen álom, ami meglátogatta.

Félálomban ült a földön a barakkok árnyékában, és a kohótorony mellett felhalmozott farakás illata felidézte benne a műhely emlékét, a friss fa szagát, ahogy végigszánt a gyalu a selymes tölgyfadeszkán. Valami zajra vagy mozgolódásra riadt fel. Felnézett és látta, hogy a varázsló tornyosul fölé.

Gelluk fantasztikus ruhákat hordott, ahogy a magafajták szokása volt akkoriban. Hosszú, lorbanéri selyemből készült, skarlátvörös palástot viselt, amelyre arany és fekete rúnákat és szimbólumokat hímeztek; és széles karimájú, csúcsos föveget, amitől magasabbnak látszott, mint bármely halandó. De Vidra a ruhája nélkül is tudta, kicsoda. Megismerte a kezet, amely kötelékeit fonta, és megmérgezte az éjszakáit, felismerte az idegen hatalom savas ízét és fojtogató szorítását.

– Azt hiszem, megtaláltam az én kis keresőmet! – mondta Gelluk. Hangja mély volt és lágy, mint egy brácsa muzsikája. – Itt alszik a napon, mint aki jól végezte dolgát. Szóval elküldted őket, hogy ássák ki a Vörös Anyát? Ismerted már a Vörös Anyát, mielőtt idejöttél? A király udvarnoka vagy? Ugyan, semmi szükség most kötelekre és csomókra!

Egyetlen csettintéssel megoldotta Vidra csuklóján a kötelet, és a szájába tömött zsebkendő is lehullott.

– Megtaníthatnám, hogy egyedül is meg tudd csinálni – mosolygott a varázsló, és nézte, ahogy Vidra dörzsölgeti és kinyújtóztatja sajgó csuklóit, és az ajkát mozgatja, amelyek órákon át a fogához préselődött. – Kopó mondta, hogy ígéretes ifjú vagy, és megfelelő irányítással még sokra viheted. Ha szeretnéd felkeresni a király udvarát, odaviszlek. De talán nem is tudod, melyik királyról beszélek.

Vidra valóban nem tudta biztosan, hogy a varázsló a kalózra gondol, vagy a higanyra, de megkockáztatott egy tippet, és egy gyors mozdulattal a kőtoronyra mutatott.

A varázsló szeme elkeskenyedett, a mosolya szélesebb lett.

– Tudod a nevét?

– A vízfém – mondta Vidra.

– A pórok hívják így, meg kénesőnek is. De azok, akik szolgálják, királyuknak nevezik, a legfőbb úrnak, vagy a hold testének.

Jóindulatú, fürkésző tekintetét Vidráról a toronyra fordította, majd vissza. Arca nagy volt és hosszú, és fehérebb, mint bárkié, akivel Vidra valaha is találkozott, szeme kékes. Ősz és fekete szőrszálak göndörültek az arcán itt is-ott is. Nyugodt, széles mosolya apró fogakat fedett föl, amelyek közül sok hiányzott már.

– Azok, akiknek szemük van a látásra, annak látják, ami igazából: minden anyagok ura. Benne gyökeredzik a hatalom. Tudod, minek hívjuk a palotája biztonságában?

A magas kalapos magas ember váratlanul leült Vidra mellé a földre, egészen közel hozzá. A leheletének földes szaga volt. Élénk tekintetét Vidráéba fúrta.

– Szeretnéd tudni? Bármit megtudhatsz. Nem kell titkolóznom előtted. Ahogy neked sem előttem – tette hozzá, és felnevetett: hangja nem fenyegető volt, hanem vidám. Ismét Vidrára nézett, nagy, fehér arca elgondolkozott. – Igen, van hatalmad, ismersz kis fogásokat, trükköket. Okos fickó vagy. De nem túl okos, és ez jó. Nem túl okos ahhoz, hogy tanulj, nem úgy, mint egyesek… Ha akarod, tanítalak. Szeretsz tanulni? Szereted a tudást? Szeretnéd tudni, hogy nevezzük a királyt, amikor egyedül van kőudvarában, és teljes pompájában fénylik? Úgy hívják, Turres. Ismered ezt a nevet? Ez a szó a legfőbb úr nyelvén van. A saját nyelvünkön azt mondanánk rá, Mag. – Megint elmosolyodott, és megpaskolta Vidra kezét. – Ő a mag és a megtermékenyítő. A hatalom és a jog forrása. Majd meglátod. Majd meglátod. Jöjj velem! Jöjj velem! – Azzal váratlanul felpattant, megfogta Vidra másik kezét, és ijesztő erővel talpra állította. Izgatottan nevetett.

Vidra úgy érezte, mintha ismét életre kelne a hosszas, sivár kábaság után. A varázsló érintésétől nem a megkötő varázslatok rémületét érezte, hanem energiát és reményt. Győzködte magát, hogy ne bízzon a férfiban, de nagyon szeretett volna bízni benne, tanulni tőle. Gelluk nagy hatalmú volt, tekintélyt parancsoló és furcsa, de mégiscsak megszabadította. Vidra hetek óta először sétálhatott gúzs és varázslatok nélkül.

– Erre, erre – motyogta Gelluk. – Nem lesz semmi bajod.

A kohótorony ajtajához értek, mely keskeny járat volt a méteres falban. A varázsló karon ragadta Vidrát, mert az ifjú tétovázott.

Ütős elmondta neki, hogy a felhevített érc gőze betegíti és öli meg az embereket, akik a toronyban dolgoznak. Vidra még sosem lépett be oda, és Ütőst sem látta bemenni. Ahhoz elég közel ment hozzá, hogy tudja, fogva tartó varázslatok lengik körbe, amelyek kíméletlenül megkínozzák és befonják azokat a rabszolgákat, akik menekülni próbálnának. Most ő is érezte ezeket a varázslatokat, mint a pókhálót, sötét ködből font köteleket, amelyek utat engedtek a varázslónak, aki teremtette őket.

– Lélegezz, lélegezz, lélegezz – mondta Gelluk nevetve, Vidra pedig próbálta nem visszatartani a lélegzetét, amint beléptek a toronyba.

A hatalmas, kupolás terem közepét foglalta el az olvasztóverem. Pálcikaemberek feketéllettek a lángok előtt, lapátolták az ércet az izzó rönkökre, forgatták a tomboló lángok között, miközben mások újabb fahasábokat hoztak és a fújtatókat hajtották. A kupola csúcsából kamrák tekergőztek fölfelé a füsttel borított toronyban. Mint Ütős korábban elmagyarázta, felfogják a higanygőzt, összesűrítik, újrahevítik, újrasűrítik, így a legfelső kamrában már színtiszta fém csapódik le, amely aztán lecsorog egy kőteknőbe vagy tálba – azokból a gyatra minőségű ércekből, amikkel most dolgoznak, naponta csupán egy-két csepp, mondta Ütős.

– Ne félj – biztatta Gelluk határozott, zengő hangon a hatalmas fújtatók bömbölése és a tűz ropogása közepette. – Gyere, gyere, nézd csak, hogy emelkedik a magasba, hogy megtisztuljon és szolgáit is megtisztítsa! – Az olvasztóverem szélére húzta Vidrát. Szeme csillogott az izzástól és a lángok fényétől. – A királynak dolgozó gonosz lelkek megtisztulnak – mondta közel hajolva Vidra füléhez. – Mint ahogy ezek a rabszolgák is, minden kosztól megtisztulnak. A betegségek és a tisztátlanság elhagyja a sebeiket. Utána pedig, mikor megtisztulnak a tűzben, felszállhatnak, fel a király udvarába. Gyere, gyere fel a király tornyába, ahol az éj sötétje megidézi a holdat!

Vidra követte őt a csigalépcsőn, amely eleinte széles volt, de egyre keskenyebbé vált. Párolókamrákat hagytak maguk mögött izzó kemencékkel, amelyeknek kürtői felvezettek a finomító helyiségekbe, ahol a megégett ércből felszállt kormot rabszolgák vakarták le, hogy aztán kemencékbe lapátolva ismét kiégessék őket. Elértek a legfelső helyiségbe.

– Mutasd a királyt! – parancsolta Gelluk az akna mellett egymagában kuporgó rabszolgának.

A rabszolga alacsony volt és vékony, a kezét és karját sebek szabdalták, levette a fedelet egy kőcsészéről, amely a sűrítőakna mellett állt. Gelluk gyermeki mohósággal lesett bele.

– Mily parányi – suttogta. – Milyen fiatal. A kis herceg, a csecsemő nagyúr, Turres nagyúr! A világ magja! A lélek-ékkő!

A varázsló a palástja alól elővett egy ezüstszálakkal díszített, finom bőrből készült erszényt. Az erszényhez kötött, míves szarukanállal kimerte a néhány csepp higanyt a csészéből, és az erszénybe tette, majd visszazárta.

A szőrtelen rabszolga mozdulatlanul állt. Mindenki, aki a kohó hőségében és gőzeiben dolgozott, meztelen volt, vagy legfeljebb ágyékkötőt és mokaszint viselt. Vidra ismét a rabszolgára pillantott: a magassága miatt azt hitte, hogy gyerek, de ekkor észrevette az apró melleket. Nő volt. Kopasz. Ízületei duzzadt göcsörtök voltak szálkavékony végtagjain. Egyszer felnézett Vidrára, de csak a szeme mozgott. A tűzbe köpött, megtörölte a kezével a száját, utána ismét mozdulatlanná dermedt.

– Úgy van, kis szolgám, szép munka – mondta Gelluk a nőnek gyöngéd hangján. – Add a szennyet a tűznek, és élő ezüstté változik, holdfénnyé. Hát nem csodálatos – fordult ismét Vidrához, és elindult vele lefelé a lépcsőn –, hogy milyen alantas dolgokból születik a legnemesebb? Ez a tudományunk nagy alapelve! A hitvány Vörös Anyából születik meg a Mindenek Ura. Egy haldokló rabszolga köpetéből készül a Hatalom Magja!

A varázsló egész idő alatt csak beszélt, amíg leértek a tekergő, nyikorgó kőlépcsőn, és Vidra próbált figyelni, hiszen egy hatalommal bíró ember épp arról beszélt neki, mi a hatalom.

De amikor kiértek a napfényre, Vidra feje még mindig a sötétben kavargott, néhány lépés után pedig kétrét görnyedve hányni kezdett.

Gelluk kíváncsi, aggódó tekintettel figyelte, és amikor az ifjú levegőért kapkodva, fintorogva felállt, a varázsló gyöngéden megkérdezte:

– Félsz a királytól?

Vidra bólintott.

– Ha osztozol a hatalmában, nem bánt. Nem szabad félni a hatalomtól, hadakozni ellene. A nemes út a hatalom szeretetén át elvezet a benne való osztozáshoz. Nézd! Figyeld, mit csinálok!

Gelluk felemelte az erszényt, amelybe a higanycseppeket öntötte. Mindvégig Vidra szemébe nézve kinyitotta az erszényt, az ajkához emelte, és kiitta a tartalmát. Mosolyogva kitátotta a száját, hogy Vidra lássa a nyelvén összegyűlt ezüstcsepp pocsolyát, mielőtt lenyelte.

– Most már a testemben van a király, nemes vendég a házamban. Belőlem nem csinál rabszolgát, nem fogok hányni, nem sebzi fel a testemet; dehogy, mert nem félek tőle, hanem szívesen látom, így szétárad a vénáimban és az artériáimban. Semmi bajom nem eshet. Higany folyik az ereimben. Olyasmiket látok, amikről senki más emberfia nem tud. Ismerem a király titkait. Amikor pedig távozik belőlem, a ganéjba rejtőzik, a megtestesült romlottságba, és ott vár rám, az alantas helyen, hogy kiemeljem és megtisztítsam, ahogy ő is megtisztított engem, így minden alkalommal együtt tisztulunk meg.

A varázsló Vidrába karolt, és így sétáltak tovább.

– Én szarom a holdat! – mondta magabiztosan mosolyogva. – Még egy ilyennel nem találkozol. Mi több, a király behatol a magomba is. Ő az én spermám. Én vagyok Turres, és Turres én vagyok…

Vidra zavaros gondolatai közepette csak halványan figyelt fel rá, hogy a bánya bejárata felé haladnak. Lementek a föld alá. A bánya folyosói sötét labirintust alkottak, akárcsak a varázsló szavai. Vidra próbálta megérteni őt, miközben botladozva haladt előre. A rabszolgát látta a toronyban, a nőt, aki ránézett. Látta a szemét.

Sötétben mentek, csak a halvány lidércfény pislákolt, amit Gelluk küldött maguk elé. Rég elhagyott tárnákon mentek keresztül, a varázsló mégis minden lépést ismert, vagy talán csak céltalanul bóklászott. Beszélt, néha Vidrához fordult, hogy eligazítsa a sötétben, vagy figyelmeztesse, azután tovább ment és tovább beszélt.

Odaértek, ahol a munkások a régi alagút meghosszabbításán dolgoztak. A varázsló beszédbe elegyedett Ütőssel a gyertyák által vetett, cikkcakkos árnyékok között. Megérintette az alagút végét, a tenyerében összedörzsölte, gyúrta, tesztelte, megkóstolta a földet. Ez idő alatt végig hallgatott, Vidra pedig feszülten figyelte, még mindig próbálta megérteni.

Ütős visszakísérte őket a barakkokhoz. Gelluk lágy hangon jó éjt kívánt Vidrának. Ütős szokás szerint bezárta a téglafalú szobába, adott neki egy cipót, egy hagymát és egy kancsó vizet.

Vidra szokás szerint a varázskötelékek kellemetlen elnyomásában ült le. Mohón ivott. A hagyma fanyar, földes íze jó volt, megette az egészet.

Ahogy a befalazott ablak habarcsrésein átszűrődő fények elhalványultak, Vidra ahelyett, hogy szokásához híven elmerült volna a kilátástalan szenvedésben, ébren maradt, sőt, egyre éberebb lett. Elméje lassan lenyugodott a Gelluk mellett átélt izgalmak után. Kibontakozott belőle valami, egyre közeledett, egyre tisztább lett a kép, amit a bányában látott, homályos volt mégis jól megkülönböztethető: a torony kamrájában látott rabszolga, a fedetlen keblű, gyulladt szemű nő, aki kiköpte szájából az epés nyálat, megtörölte a száját, aztán csak állt és várta a halált. A nő ránézett.

Most sokkal tisztábban látta, mint a toronyban. Tisztábban látta, mint életében bárkit is. Látta a vézna karokat, a duzzadt könyök- és térdízületeket, gyermeki tarkóját. Mintha ott lett volna vele a szobában. Mintha vele lenne, mintha ő maga lenne. Látta, hogy őrá néz. A rabszolga szemén át látta önmagát.

Látta a varázsköteleket, amelyek fogva tartják: a vastag sötétségszalagokat, szálak labirintusát körös-körül. De volt kiút a csomókból, ha körbefordul így, aztán így, és a kezével szétválasztja a szálakat, már szabad is.

Már nem látta a nőt. Egyedül állt a szobában, szabadon.

Zakatolni kezdtek fejében a napokig, hetekig elfojtott gondolatok, ötletek és érzések kavalkádja, szenvedélyes düh, bosszúvágy, szánalom, büszkeség.

Rögtön arról kezdett fantáziálni, hogyan fog visszanyert hatalmával bosszút állni: először kiszabadítja a rabszolgákat, varázslattal megbéklyózza Gellukot, és bedobja a finomító tüzébe, megköti, megvakítja, és otthagyja a legfelső kamrában, hadd szippantsa be a higanygőzt, míg meg nem hal… De miután kitisztult a feje és higgadtabban gondolkozott, beismerte, hogy nem győzhet le egy ennyire hatalmas mágust, még akkor sem, ha az a mágus bolond. Az egyetlen esélye, hogy kihasználja a bolondságát, és önmagával győzeti le saját magát.

Elgondolkodott. Egész idő alatt, amit Gellukkal töltött, próbált tanulni tőle, próbálta megérteni, amit a varázsló mond neki. Most azonban már biztos volt benne, hogy Gelluk lelkesen hirdetett elképzeléseinek semmi köze a hatalmához, vagy bármilyen valódi hatalomhoz. A bányászat és a finomítás valóban hatalmas tudomány a maga titkaival és fortélyaival, de olybá tűnt, Gelluk semmit sem tud ezekről. Az a sok beszéd a Mindenek Uráról és a Vörös Anyáról csak szavak. És nem a megfelelő szavak. De honnan tudja ezt Vidra?

A nagy szóáradatban Gelluk egyetlen szót mondott a Régi Nyelven, amelyen a mágusok varázslatai szólnak, azt, hogy turres. Azt mondta, azt jelenti, mag. Vidra a tehetségéből adódóan felismerte, hogy valóban ez a szó jelentése. Gelluk azt is mondta, hogy a szó higanyt is jelent, és Vidra tudta, hogy ez viszont téves.

Alázatos tanárai minden szót megtanítottak neki a teremtés nyelvén, amit ismertek. De nem volt köztük sem a mag, sem a higany. Mégis, Vidra ajka szétnyílt, és nyelve megmozdult. – Ayezur – mondta.

Hangja a kőtoronyban látott rabszolga hangja volt. Ő ismerte a higany igaz nevét, és kimondta az ifjún keresztül.

Vidra megdermedt, egy ideig nem mozdult sem a teste, sem az elméje, mert először kezdte megérteni, miben rejlik az ő hatalma.

Ott állt a bezárt cellában, a sötétben, és tudta, hogy kiszabadul, hiszen máris szabad volt. Elöntötte a hála.

Kicsivel később önszántából visszabújt a varázsszálak csapdájába a régi helyére, leült a szalmazsákjára, de tovább gondolkodott. A bebörtönző varázslat még ott volt, de már nem volt hatalma Vidra fölött. Úgy tudott ki-be bújni hálóján, mintha csak padlóra festett vonalak kuszasága lenne. A szabadság iránti hála olyan erősen lüktetett benne, mint a szívverése.

Végiggondolta, mit kell tennie, és hogyan. Nem tudta eldönteni, hogy ő idézte meg a nőt, vagy a nő saját akaratából látogatta meg; azt sem tudta, hogy tudott a rabszolga az ősi nyelven szólni az ő száján keresztül. Vidrának fogalma sem volt róla, mit csinál ő, vagy mit csinál a nő, és abban is csaknem biztos volt, hogy bármiféle varázslás azonnal felriasztaná Gellukot. De végül, kapkodva és idegesen – mivel az efféle varázslatokat legfeljebb hírből ismerték azok, akiktől a mágiát tanulta –, megidézte a kőtoronyban látott nőt.

Maga elé képzelte, ahogy ott van vele a szobában, hívta és ő jött.

A nő képmása ott állt a varázslatból szőtt pókhálón kívül, Vidrát nézte, és látta is, mert halvány, kékes lidércfény töltötte be a szobát. Kiszáradt, cserepes ajka megremegett, de nem mondott meg semmit.

Vidra törte meg a csendet, megmondta a nőnek az igaz nevét:

– Medra vagyok.

– Én Anieb – suttogta a rabszolga.

– Hogyan szökhetünk meg?

– A neve.

– Még ha tudnám is… Amikor vele vagyok, nem tudok beszélni.

– Ha veled lennék, én kimondhatnám.

– Nem hívhatlak.

– De én el tudok jönni – biztosította Anieb.

A nő körbenézett, és Vidra is felnézett. Mindketten tudták, hogy Gelluk megérzett valamit, felébredt. Vidra érezte, hogy kötelékei megfeszülnek, és visszatér a régi árnyék.

– Visszajövök, Medra – ígérte a nő. Előrenyújtotta vékony, ökölbe szorított kezét, majd kinyitotta, mintha kínálna neki valamit a tenyerén. Azután eltűnt.

A fény is vele ment. Vidra egyedül volt a sötétben. A varázslatok hideg szorítással torkon ragadták és fojtogatták, megkötözték a kezét, összepréselték a tüdejét. Zihálva összegörnyedt. Nem bírt gondolkozni, nem bírt visszaemlékezni.

– Maradj velem! – mondta, de nem tudta, kihez beszél. Félt, de nem tudta, kitől fél. A varázsló, a hatalom, a varázslat… Minden sötétségbe borult. De a testében – nem az elméjében – ott égett egy tudás, amit már nem tudott nevén nevezni, egy meggyőződés, ami olyan volt, mint egy kis, kézben tartott lámpás a föld alatti járatokban. Ezen a fénymagon tartotta a szemét.

Kimerítő, gonosz álmok fojtogatták, de nem gyűrhették le. Mélyeket lélegzett. Végre elaludt. Eső fátyolozta, hosszú hegyoldalakról álmodott, és az esőn áttört a fény. A szigetek fölött szálló felhőkről álmodott, és magas, kerek, zöldellő dombokról, amelyek a tengerparton emelkedtek ködben és napfényben fürödve.

A varázsló, aki Gelluknak nevezte magát, és a kalóz, aki Ádáz királynak nevezte magát, évek óta összedolgoztak, erősítették egymás hatalmát, és mindkettő abban a hitben élt, hogy a másik az ő szolgája.

Gelluk meg volt róla győződve, hogy nélküle azonnal összeomlana Ádáz királyságnak nevezett szemétdombja, valami ellenséges mágus fél kézzel eltüntetné a királyt. De hagyta, hogy Ádáz játssza az urat. A kalóz kapóra jött a varázslónak, aki megszokta, hogy minden kívánságát teljesítik, azt csinál, amit akar, és annyi rabszolgát kap, amennyit csak kér a szükségletei kielégítésére és a kísérleteihez. Könnyű volt fenntartani a védővarázslatokat, amelyeket Ádáz személyére, expedícióira és portyáira mondott, és a rabságban tartó varázslatokat, amelyeket a rabszolgák munkahelyére és a kincseire rakott. Megalkotni ezeket a varázslatokat már más kérdés, az hosszú, kemény munka volt. De most már működtek, és nem volt varázsló Enyhelyen, aki megtörhette volna őket.

Gelluk sosem találkozott még olyan emberrel, akitől félt volna. Keresztezte ugyan az útját néhány varázsló, akik elég erősek voltak ahhoz, hogy kellően óvatos legyen velük, de egyik sem ért fel az ő erejéhez és képességeihez.

Az utóbbi időben egyre jobban elmélyült egy bizonyos könyvben, amelyet Ádáz portyázói hoztak magukkal Út szigetéről, és Gelluk egyre inkább hátat fordított azon tudományoknak, amelyeket tanult vagy ő maga fedezett fel. A könyv meggyőzte, hogy minden csupán egy sokkal nagyobb rejtély árnyéka. Ahogy egyetlen anyag irányítja a többit, egyetlen igaz tudásban ott van az összes többi. Ahogy egyre többet megismert az új tudásból, rájött, hogy a varázslók ismeretei épp oly bárdolatlanok és talmik, mint Ádáz címe és hatalma. Ha eggyé válik az igazi elemmel, ő lesz a valódi király. Az emberek között egyedül ő lesz képes a teremtés és pusztítás nyelvén szólni! Sárkányok lesznek az ölebei!

Azonnal felismerte az ifjú keresőben rejlő műveletlen, nyers erőt, aminek hasznát veheti. Sokkal több higany kell, ezért szüksége van egy keresőre. A keresés alapvető adottság. Gelluk sosem rendelkezett vele, de felismerte, hogy a fiúban megvan hozzá a tehetség. Meg fogja tudni az ifjú igaz nevét, hogy biztosan a hatalmában tarthassa. Gondterhelten felsóhajtott, ha arra gondolt, mennyi időt kell elvesztegetnie, hogy megismertesse a fiút a saját képességeivel. És még csak ezután áshatják ki az ércet a földből, hogy kinyerjék belőle a fémet. Mint mindig, Gelluk gondolatai könnyedén átugrották az akadályokat és nehézségeket, hogy a mögöttük rejlő titokra koncentráljanak.

Az úti kódexben, amelyet a varázsló egy varázslatokkal védett ládikóban mindenhová magával vitt, több passzus is szólt a valódi tisztítótűzről. Miután nagyon sokat tanulmányozta a tanokat, Gelluk tudta, hogyha egyszer elég mennyiségű tiszta fémje lesz, a következő lépés tovább finomítani azt a Hold testévé. A varázsló azt is megértette a könyv virágbeszédéből, hogy ha tiszta higanyt akar finomítani, nem elég fából tüzet rakni – hullákból kell. De ezen az estén, ahogy a szöveget ízlelgette magában a barakkokban lévő szobájában, rájött egy újabb olvasatra. Mindig is benne volt ez a második jelentés. Talán a könyv azt akarja mondani, hogy nem elég az alantas húst feláldozni, hanem egy alsóbbrendű lelket is. A torony tüzét nemcsak hullákkal kell táplálni, hanem élőkkel is. Élő és tudatuknál lévő emberekkel. Tisztaság a mocsok által: üdvözülés a fájdalom által. Immár teljesen világos, hogy ez is része a nagy elvnek. Biztos volt benne, hogy jól gondolja, végre megértette a technikát. De nem szabad sietnie, türelmesnek kell lennie, meg kell bizonyosodnia róla. Újabb passzushoz lapozott, összehasonlította a kettőt, és késő éjszakáig merengett. Egyszer egy pillanatra elterelte valami a figyelmét, megsértette valami a tudata peremét, a fiú próbálkozott valami trükkel. Gelluk egyetlen ingerült szót mondott, azután ismét a Mindenek Urának szentelte a figyelmét. Észre sem vette, hogy a foglya álmai megszöktek előle.

Másnap maga elé hozatta Ütőssel a fiút. Már várta, hogy találkozzanak, kedveskedjen vele, taníthassa, babusgassa, ahogy előző nap is tette. Leült vele a napra. Gelluk szerette a gyerekeket és az állatokat. Szeretett mindent, ami szép. Jó érzés volt egy fiatal teremtmény társaságát élvezni. Imponált nekik Vidra értetlenkedő csodálkozása és pallérozatlan ereje. Unta a rabszolgákat a gyöngeségükkel, fondorlataikkal és rusnya, beteg testükkel. Persze Vidra is a rabszolgája, de a fiúnak ezt nem kell tudnia. Lehetnek tanár és tanítvány. Igaz, a tanítványok csalfák, gondolta Gelluk, mert eszébe jutott a tanítványa, Hamar, aki túlságosan is agyafúrt volt, akit szigorúbban is kell majd fognia. Atya és fia, ez lehetne Vidrával. Atyjának szólíttatja magát a fiúval. Eszébe jutott, hogy meg akarja tudni az igaz nevét. Több módon is kideríthette, de mivel a fiú már amúgy is a hatalma alatt állt, az volt a legegyszerűbb, ha megkérdezi:

– Mi a neved? – kérdezte, és feszülten figyelte Vidrát.

Az ifjú elme kicsit hadakozott, de a száj kinyílt és a nyelv mozdult:

– Medra.

– Nagyszerű, nagyszerű, Medra – mondta a varázsló. – Szólíthatsz atyádnak.

– Meg kell találnod a Vörös Anyát – mondta másnap az öreg.

Egymás mellett ültek a barakkok előtt. Melegen sütött az őszi nap. A varázsló levette hegyes süvegét, sűrű, ősz haja szabadon hullott arcára.

– Tudom, találtál nekik egy kis erecskét, amit kiáshatnak, de jó, ha néhány cseppnyi kijön belőle. Annyiért jóformán meg sem éri felfűteni a kohót. Ha segíteni akarsz, és ha azt akarod, hogy tanítsalak, jobban kell iparkodnod. Szerintem tudod, hogy kell. – Vidrára mosolygott. – Igazam van?

Vidra bólintott.

Még mindig nem tért magához a döbbenettől, hogy Gelluk milyen könnyedén kiszedte belőle a nevét, ami azonnali, korlátlan hatalmat adott a varázslónak fölötte. Immár minden reménye szertefoszlott, hogy szembeszegülhessen Gellukkal. Azt az éjszakát kétségbeesésben töltötte. De aztán megjelent a gondolataiban Anieb: a saját akaratából jött, a maga módján. Ő nem tudta megidézni, gondolni sem mert rá, amióta Gelluk ismerte a nevét. De a nő eljött, még akkor is, amikor a varázslóval volt, bár nem jelent meg, csak a gondolataiban.

Nehéz volt Aniebre figyelni a varázsló szóáradata közepette, és a folyamatosan őrködő varázslatoktól, amelyek sötétséget fontak köré. De amikor sikerült, akkor sem azt érezte, hogy a nő vele van, hanem hogy a nő Vidra, vagy Vidra a nő. Anieb szemével látott. A rabszolga hangja megszólalt a fejében, és erősebb volt, tisztább, mint Gelluk hangja és varázslatai. Anieb szemével és eszével képes volt látni és gondolkodni, és így észrevette, hogy a varázsló, aki teljesen biztos volt benne, hogy birtokolja az ifjú testét és lelkét, meglehetősen könnyelműen bánt a varázslatokkal, amelyek Vidrát az akaratához kötötték. A kötelék kapcsolat. Ő – vagy inkább Anieb benne – képes volt Gelluk varázslatainak kötelékeit visszakövetni a varázsló elméjébe.

Gelluk minderről mit sem tudott, csak beszélt tovább, belefeledkezett saját, elbűvölő hangjába.

– Meg kell találnod a Vörös Anya igazi méhét, a föld alatt, amely színtiszta holdmagot tartalmaz. Tudtad, hogy a hold a föld apja? Bizony, bizony, és meghágja, ahogy az atya jogában áll. Az igaz maggal életet plántált az agyagba. De az anya mégsem szüli meg a királyt. Rettenetesen fél, és ez megátalkodottá teszi. Visszatartja, elrejti a mélységben, mert fél megszülni az urát. Ezért kell élve megégetni, hogy megszülje.

Gelluk elhallgatott, és egy ideig izgatott arccal gondolataiba merült. Vidra látta a varázsló gondolatait: hatalmas, lángoló tüzek, égő fahasábok, amelyeknek keze és lába van, rögök, amelyek sikítanak, ahogy a nyers fa, ha tűzbe dobják.

– Igen – szólalt meg Gelluk mély, lágy, ábrándos hangon. – Élve kell megégetni. Akkor, csakis akkor pattan ki belőle az úr ragyogva! Ó, itt az idő, sőt, késésben vagyunk! Világra kell segítenünk a királyt! Meg kell találnunk a nagy telért. Itt van, semmi kétségem sincs felőle. „Az anya méhe Szamori alatt húzódik.”

Megint elhallgatott. Hirtelen egyenesen Vidrára nézett, aki megdermedt a rémülettől, azt hitte, a varázsló rajtakapta, amint az elméjében olvas. Gelluk ránézett azzal a félig vesébe látó, félig távolba merengő pillantásával, és mosolygott.

– Kicsi Medra! – szólt, mint aki csak most vette észre, hogy a fiú is ott van. Megveregette Vidra vállát. – Tudom, hogy van tehetséged az elrejtett dolgok megtalálására. Hatalmas tehetség, ha megfelelően gondozzák. Ne félj, fiam. Tudom, miért vezetted a szolgáimat a kis telérhez, miért játszottál velük. De most, hogy itt vagyok, engem szolgálsz, és nem kell félned semmitől. Semmi értelme bármit is elhallgatnod előlem, érted? A bölcs gyermek szereti atyját, engedelmeskedik neki, és az atya úgy jutalmazza, ahogy megérdemli. – Szokás szerint nagyon közel hajolt a fiúhoz, és lágyan, de magabiztosan beszélt. – Biztosan megtalálod a nagy telért.

– Tudom, hol van – mondta Anieb.

Vidra szólni sem bírt; a nő beszélt belőle, használta a hangját, ami rekedtes, erőtlen volt.

Nagyon kevesen szóltak Gellukhoz anélkül, hogy kényszerítette volna őket. A varázsló már annyira megszokta a varázslatokat, amelyekkel elnémította, meggyöngítette és irányította azokat, akik körülvették, hogy szinte meg is feledkezett róluk. Megszokta, hogy őt hallgatják, nem pedig ő hallgat. Biztos volt az erejében, és megszállottságában csak az ideáival foglalkozott. Vidrára is csupán a tervei részeként gondolt, önmaga meghosszabbításának tekintette.

– Bizony, bizony, megtalálod