Jeneva Rose: You Shouldn’t Have Come Here

Copyright © 2023 by Jeneva Rose Nerge

Hungarian translation © Vraukó Tamás, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jeneva Rose: You Shouldn’t Have Come Here

Blackstone Publishing, USA, 2023

Fordította: Vraukó Tamás

ISBN: 978 963 598 239 4 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Kótai Kata, Ligeti Szilvia

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: thriller

Apának

Bocs, de ez most nem zombis könyv.

Szeretettel, negyedik legkedvesebb gyermekedtől

(Vagy talán a legkedvesebbtől? Áruld el.)

Első nap

1.
Grace

Nem szándékoztam megállni, de amikor a műszerfalon kigyulladó lámpa jelezte, hogy fogytán a benzin, nem maradt más választásom. A „66-os pisztolyhős” volt az egyetlen benzinkút, amit az elmúlt 65 kilométeren láttam. Közvetlenül a 26-os út mellett állt. Ha nem égett volna a neon, hogy „NYITVA” – illetve „NYITV”, mert az „a” néhány másodpercenként kialudt –, azt hihettem volna, hogy véglegesen bezárt. Lepusztult benzinkút volt, az ablakai homályosak, a fagerendák alig tudták megtartani az építményt. A régi Mazda 2 kupé köpködött, amikor beálltam a legközelebbi kútoszlophoz. Megkönnyebbülten felsóhajtottam, és megropogtattam a kezemet. Sajgott attól, hogy túl erősen markoltam a volánt. Alig tartott ki az üzemanyag: már csak benzingőz lehetett a tartályban, és az utolsó kilométereken imádkoztam, hogy elég legyen.

Becsaptam az ajtót magam mögött, a táskámat a vállamra vetettem, és erősen magamhoz szorítottam. Csak az országút fekete kígyója látszott mindkét irányban a nyílt mezők között, meg a nap, ami épp lenyugodni készült. A távolban láttam a hegyeket. Akkoráknak tűntek, mint egy-egy vakondtúrás, de tudtam, hogy közelebbről magasabbak lesznek, mint a felhőkarcolók, amelyekhez hozzászoktam. Ördögszekér sodródott át az úttesten. Ha filmekben nem láttam volna korábban, azt sem tudom, mi az.

A kútoszlopon kopott kis matrica közölte, hogy „Csak készpénzt fogadunk el. Kérjük, keresse az eladót”. Hát persze, nyögtem fel, lófarokba rendeztem a hajamat, és elindultam a murvás behajtón át. A magas sarkú nem volt a legjobb ötlet: a bokám jobbra-balra ingott a bizonytalan terepen. Az ajtó nyikorgott, amikor kinyitottam. Ventilátor zümmögött a sarokban, egyenletesen elosztva a szárított marhahús és az üzemanyag szagát a benzinkúton. A legtöbb polc nem volt teljesen tele áruval; ilyen távolságra biztos nincs rendszeres kiszállítás. A pult mögött piszkos overallba öltözött, mamuttermetű férfi állt. Arcbőrét mély ráncok, kráterméretű pórusok és széles sebhelyek borították, mint egy domborzati térképet. A feje felém fordult, de az egyik szeme nem követte a mozdulatot.

Halkan elfüttyentette magát.

– Magácska nem idevalósi, kedveském. – A hangja sűrű volt, mint a méz, de abban, ahogy rám nézett, nem volt semmi édes.

Felszegtem az államat, és néhány hosszú lépéssel közelebb mentem. A cipőm kopogott a hajópadlón.

– Ugyan, miből gondolja? – kérdeztem, és felemeltem a fejemet.

Az egyik szemével tetőtől talpig végigmért, míg a másik továbbra is a bejáratra meredt. Kezével durva szakállát babrálta az arcától az ádámcsutkáján túl nyúló kusza szálakig.

– Hát, csak abból, ahogyan kinéz – mondta, és átrendezte a szakálla tincseit.

– Jó – feleltem. – Hatvanért kérek benzint.

Belenyúltam a tárcámba, kihúztam három húszdollárost, és átcsúsztattam a pulton.

Egy pillanatig csak állt, és úgy bámult rám, mint aki megpróbálja kideríteni, honnan jön egy ilyen nő, mint én.

– Chicago? – kérdezte. Megragadta a pénzt, és megnyomott pár gombot a régi, fém pénztárgépen.

– New York.

A fiók csilingelve kicsúszott.

– Messzire tévedt hazulról, kisasszony.

– Tisztában vagyok vele – válaszoltam, figyelve minden mozdulatát.

Elrakta a pénzt, és becsapta a fiókot.

– Kész vagyunk.

Biccentettem, és kimentem a benzinkútról. A férfin tartottam a szemem, amíg kiértem. A kavicsos parkolóban megszaporáztam a lépteimet. Magamon éreztem a fickó tekintetét, miközben a töltőcsonkot a tankba illesztettem. A számok lassan forogtak a kijelzőn, túl lassan. A retikülömből kivettem a napszemüvegemet, feltettem, és hátrapillantottam az épület felé. Egy másodpercbe telt, és felfedeztem a fickót: arcát az üveghez nyomva bámult. Megviselt bőre most olyannak tűnt, mint a nyers hamburgerhús.

Előkaptam a mobilomat, de a jobb felső sarkában azt jelezte, hogy nincs térerő. Nagyszerű.

A kijelző még csak huszonkét litert jelzett. Mintha lelassult volna az idő. Azzal foglaltam le magam, hogy az autón kopogtam hosszú, piros körmeimmel. Kop, kop, kop.

Nyikorgás. Kinyílt a benzinkút ajtaja. A férfi egy kicsit balra dőlt, mintha az egyik lába hosszabb lenne a másiknál. Felém indult rövid, botladozó léptekkel. Hatvan dollárból megtöltöttem volna a tankot, de nem is volt szükségem teli tankra. Már csak kétszáznegyven kilométer volt hátra – fél tank is elég lesz. A fickó egy szót sem szólt, miközben átszelte a parkolót. Én sem szólaltam meg. Verejtéke gyöngyei lefolytak a mély ráncaiban.

Kinyújtotta vastag nyelvét, és lenyalta az izzadságot a felső ajkáról. Szemem ide-oda vándorolt a fickó és a kút kijelzője között. Gyerünk már, gyerünk már.

Katt, katt, katt, mondta a kút.

A szívem versenyt zakatolt vele.

Aztán új hang hallatszott. Csörrenés. A zsebéből jött: aprópénz csörgött, érmék ütődtek egymáshoz. A karomban és a lábamban remegtek az izmok, ahogy ösztönösen ugrásra készültek.

Amikor a számláló elérte a huszonöt litert, kirántottam a benzinpisztolyt a tankból, és félredobtam. Benzin itatta át a cipőmet és alatta a földet. Az első ajtóhoz iramodtam, becsúsztam az ülésre, és bevágtam az ajtót.

A Mazda kavicsokat spriccelt hátra, amint padlóig nyomtam a gázt, és a hegyek felé indultam. A visszapillantó tükörben láttam, hogy a férfi köhög az általam felvert portól. A lábára csapott, toppantott, és üvöltött valamit, de nem értettem, mit mond, meg nem is érdekelt. Néhány kilométer után letekertem az ablakot, és beszívtam a friss levegőt. Négyig számoltam, mialatt beszívtam, hétig, míg benn tartottam, és nyolcig, míg a számon át kiengedtem. A levegőnek más volt az íze és a szaga. Talán mert tényleg más volt. Háromszor végigcsináltam, és megnyugodtam. Szívem normális ütemben vert, az izmok a karomban és a lábamban elernyedtek. Már nem készültek rá, hogy ütnöm vagy futnom kellhet.

Az út feketén kígyózott előttem a lapos mezők között, ameddig csak a szem ellátott.

Lehúztam benzin áztatta cipőmet az egyik lábamról, és ledobtam az utasülés elé. Míg a csupasz talpammal tovább nyomtam a gázt, lehúztam a cipőt a másik lábamról is, és félredobtam. Bekapcsoltam a rádiót, remélve, hogy találok valami popzenét, ami javít a hangulatomon. De csak statikus zörej jött be minden állomáson, mintha a hosszú fekete kígyó, amelynek a hátán lovagoltam, sziszegett volna rám, így tudatva velem, hogy ott van.

Furcsán megnyugtató volt ez is. A 66-os pisztolyhősig az utazás eseménytelenül zajlott.

Olykor az volt az érzésem, én vagyok az egyetlen ember a világon, annyira ritkán találkoztam más járművekkel. Volt valami egyszerre gyönyörű és rémítő ebben az elszigeteltségben. Az ember egyidejűleg érezte magát fontosnak és jelentéktelennek.

Wyoming állama soha életemben nem jutott eszembe, ami szégyen, mert most éppen a szépségében gyönyörködtem. Ahogy közeledtem a célomhoz, a táj változni kezdett. Minél nyugatabbra jutottam, annál drasztikusabban. A sima barnás mezők átadták a helyüket a magas fenyőkkel, változó színű mohával borított, lágy vonalú dombságnak és a sebes folyók szabdalta réteknek.

Olyan volt, mint egy színes festmény, amely még nincs is kész, csak most szárad. A felséges Sziklás-hegység uralta a tájat, állandó oltalmat biztosítva mindenkinek, aki idejött. Bölények és jávorszarvasok kóboroltak a síkon, ami mindig az övék volt, és az övék is lesz, a világon még létező igaz helyek egyikén. Minden olyan nagy léptékű volt, hogy a méreteket felfogni is csak nehezen tudtam. Sosem láttam még ehhez foghatót; mint egy másik bolygó a saját hazámban, egy külön mikrouniverzum, én pedig boldog voltam, hogy ezt választottam. Hét óra elmúlt, a nap az utolsó sugarait szórta szét.

– Háromszáz méter múlva megérkezik az úti céljához a jobb oldalon – jelentette a GPS.

Rákattintottam az „Út vége” gombra, és a dombon túl megpillantottam a gazdaságot.

Az erdőben bújt meg, közvetlenül a Wind-folyó partján, és olyan volt, mint egy mesekönyv-illusztráció. Hatalmas ranch hatalmas rusztikus, nagy, zárt teraszokkal és körbefutó tornáccal.

Csűr és raktár is tartozott hozzá. Kacsák, csirkék, birkák, tehenek és lovak bóklásztak szabadon egy jókora, elkerített területen, aminek nagy tó volt a közepén. Hosszú, kavicsos bekötőút vezetett oda, lassan indultam el rajta. Éppen ki akartam szállni, amikor megpillantottam a férfit. Kinyitotta az elülső, szúnyoghálós ajtót, és a kezével árnyékolta a szemét az utolsó napsugarak ellen.

Farmernadrágot, cowboycsizmát és fehér pólót viselt, pontosan úgy, ahogyan számítottam is rá. Néhány nagy lépéssel átszelte a tornácot, és lazán felém baktatott. Magas volt, legalább száznyolcvan centi, napbarnított, és izmos, amit a fizikai munkának, nem pedig a konditeremnek köszönhetett, mint a kigyúrt srácok a városban.

Mielőtt kiléptem az autóból, gyorsan felvettem a cipőmet. Bűzlött a benzintől, de reméltem, hogy nem tűnik fel neki, vagy nem kérdez rá. A vállamra dobtam a retikülömet, kihúztam magam, és felcsúsztattam a napszemüvegemet a fejemre. Amint a férfi közelebb ért, észleltem rajta pár apróbb részletet is, például egy rózsaszín heget a bal szemöldöke felett. Két centinél is hosszabb volt, és a színéből ítélve elég friss. Mindannyian hordozunk sebhelyeket, és mindegyiknek megvan a maga története. Kíváncsi voltam, az övé miről mesél. Arcát borosta borította, de úgy tűnt, nem annyira szándékosan, inkább csak nem akadt ideje borotválkozni az elmúlt néhány napban. Határozott álla volt, és olyan zöld szeme, mint azok a mezők, amelyeken a tehenek és juhok legeltek. Becsuktam a számat, és szorosan összepréseltem az ajkaimat, hogy ne essen le az állam, mint valami gusztusos húsdarabért nyáladzó kutyának.

– Ön bizonyára Grace Evans – mondta, és kezet nyújtott. A hangja mély, a kézfogása erős volt.

– Az vagyok. Örülök, hogy megismerhetem. – A hangom egy kicsit szégyenlősebben csengett, nem olyan parancsolóan és hivatalosan, ahogyan az irodában a kollégáim megszokták. A kézfogásom is gyengébbre sikeredett, inkább csak csuklóból, nem az egész karom erejéből jött. Máris flörtölök? Vagy még a kellemetlen benzinkúti élmény hatása alatt állok? Nem voltam benne biztos, de a kezemet ösztönösen visszahúztam magam mellé.

– Calvin Wells vagyok, és részemről a szerencse. – Mosolya szabályos fogsort és az arca jobb oldalán egy kis gödröcskét varázsolt elő.

– Milyen volt az útja? – kérdezte Calvin, és hüvelykujjait a farmerjébe akasztotta. Több hosszú, vékony karmolás csúfította el a jobb alkarját.

– A 66-os pisztolyhősig egészen jó. – Felsóhajtottam, miközben alaposan megnéztem magamnak. Olyan volt, mint egy műalkotás: illett az őt körülvevő tájba.

Valósággal követelte, hogy alaposan megvizsgálják, szemügyre vegyék. Tudtam, hogy el fogja vonni a figyelmemet.

A rózsaszín sebhely megmozdult, amint Calvin felvonta a szemöldökét.

– Az a piszkos vén szemét ott a benzinkúton… üldözőbe vett. Még be sem tudtam fejezni a tankolást miatta. – Elhúztam a számat.

– A fenébe… Sajnálattal hallom. Jól van?

Bólintottam.

– Igen, most már jól. Csak váratlanul ért.

– Ilyesmitől itt nem kell tartania. Én gondoskodom a biztonságáról, Grace – felelte Calvin mosolyogva.

Felnevettem, és megcsóváltam a fejem.

– Mi olyan vicces? – kérdezte rendületlenül mosolyogva.

– Ó, semmi. Csak rájöttem, hogy ez úgy hangozhatott, mint a veszélyben lévő hősnő a filmekben.

– Eszembe sem jutott – kuncogott Calvin. – De hadd segítsek a holmijával, aztán helyezkedjen kényelembe. – Az autóm felé indult.

– Nem szükséges – mondtam, mert nem szeretem, ha idegenek nyúlnak a holmimhoz.

– Badarság – felelte, és megnyomta a gombot a rendszám alatt. A csomagtartó kinyílt.

– Ez is a veszélyben levő szép hölgynek szól? – ugrattam.

– Nem, Grace. A vendégszeretet a specialitásom.

Kivette mindkét táskámat a kocsiból, a vállára lendítette az egyiket, és a kezében vitte a másikat.

– Olyan jól bánok majd önnel, hogy el sem akar menni. Ez a mottóm – folytatta még szélesebb mosollyal. – Kövessen – tette hozzá vidáman, és elindult a ház felé a kavicsos felhajtón.

A régi, kopottas autóra pillantottam, amivel idáig jöttem, aztán ismét a férfira, és egy pillanatig haboztam. Valami hidegség támadt a bensőmben, és egy pillanatra mintha szabadesésben zuhantam volna, de gyorsan elmúlt, még mielőtt reagálhattam vagy végiggondolhattam volna, mi is volt az. Nyeltem egy nagyot, és kényszerítettem magam, hogy kövessem Calvint. Egyik láb a másik elé.

2.
Calvin

Leraktam Grace poggyászát a franciaágy mellé.

– Ez a szobája – mondtam, és körbemutattam.

Grace belépett mögöttem egy válltáskával és a retiküljével. Kifejezéstelen arccal körülnézett, a szoba minden zegét-zugát szemügyre vette. Nem tudtam megállapítani, hogy csalódott-e, vagy sem. Amikor elkezdtem a szobát az Airbnb-n kiadni, gondoltam rá, hogy kifestem, de nem tudtam rászánni magam. Még édesanyám rendezte be, olyan dolgokkal, amelyeket ő maga csinált és talált. Utoljára a hetvenes években kapott új festést, de ez a stílus most ismét divatba jött, legalábbis a szomszédasszonyom szerint.

Grace az ágyra tette a holmiját, és pillanatnyi habozás után felém fordult. Szeme a derekamtól vándorolt felfelé, az arcomig. Margaréta- és benzinszag áradt belőle egyszerre, amit furcsának találtam, de nem tettem szóvá, hiszen udvariatlanság lett volna. Aranybarna haja a háta közepéig ért, és a szeme a legkékebb kék volt, amit valaha láttam, már-már valószínűtlenül kék. Szoros, fekete szoknyát viselt, magas sarkú cipőt, és valami rakott anyaggal díszített blúzt. Ott, ahonnan jön, ez bizonyára divatos, errefelé azonban a lányok nem viselnek ilyen ruhát. Lágy vonásai éles ellentétben álltak sötét ruházatával, és le sem tudtam venni a szemem a telt ajkáról, miközben arra vártam, hogy mondjon valamit.

– Tökéletes – mosolyodott el, de mintha egy kis neheztelést éreztem volna ki a hangjából.

Hosszan fújtam ki a levegőt, mire elnevette magát.

– Attól félt, hogy nem fog tetszeni? – És felvonta a szemöldökét.

– Nos – kezdtem, áthelyezve a testsúlyomat a másik lábamra –, nem nagyon vannak női vendégeim, és nem voltam biztos benne, hogy egy ilyen városi lány, mint ön, kényelmesen érzi-e majd magát ezen a helyen.

– Ha New Yorkban kényelmesen tudom érezni magam a csótányok és patkányok között, akkor bárhol sikerül. – Grace egy mozdulattal fellendítette a bőröndjét az ágyra. Erős nő volt, hiszen a bőrönd több mint húsz kilót nyomhatott.

– Segíthetek? – ajánlkoztam.

Ez a vendéglátás kényelmetlen része. Az ember sosem tudja, hogy azt akarják, maradjak ott csevegni, vagy hagyjam őket békén. Úgy hittem, Grace az utóbbiak közé tartozik, de már úgy vonzódtam hozzá, mint lepke a lámpáshoz, vagy azok a nyavalyás prérifarkasok a tyúkjaimhoz, így képes voltam bármire, hogy egy kis időt nyerjek.

Megrázta a fejét.

– Nem, elboldogulok – felelte tárgyilagos hangon. Megragadta a fekete bőrtáskát, és mélyen betolta az ágy alá.

– Az a szigorúan titkos anyag? – vicceltem, és megvakartam a tarkómat.

Felállt, és összevont szemöldökkel rám nézett.

– Csak munka, vész esetére. De ha nem teszem el szem elől, elkezdek e-mailekre válaszolni, hívásokat fogadni, pedig azért jöttem, hogy pihenjek, nem azért, hogy dolgozzak. – Úgy tűnt, ezzel inkább saját magát győzködi, nem engem. Több közös volt bennünk, mint gondolta. Nekem is mindig le kell foglalnom magam. A tétlenség semmi jóra nem vezet.

– Elzárhatom az alagsorba, ha akarja.

– Jó ötlet, de nem szükséges – mondta Grace. Kicipzározta a nagy bőröndöt, és felhajtotta a fedelét. Felbukkant egy halom könyv, és egy tökéletesen elrendezett táska. Tudtam, hogy szeret olvasni, az Airbnb-profiljában benne volt. Úgy véltem, sok időt fog itt tölteni, tekintetét a könyvekbe fúrva. A táskában minden külön csomagba volt rendezve. Grace kinyitott egyet, és egy halom csipkés melltartót és selyembugyit borított a virágmintás ágyterítőre. Rám pillantott, aztán folytatta a kicsomagolást. Úgy vettem, ezzel jelzi, hogy szeretne magára maradni.

– Most egyedül hagyom – mondtam, megböktem képzeletbeli kalapom karimáját, és elindultam a folyosó felé.

Felém kapta a fejét, és az ajkai kissé szétváltak.

– Tulajdonképpen most is körbevezethetne. Kipakolni később is ráérek.

– Örömest. Kezdjük a hűtővel, mert rám férne egy sör – kuncogtam.

Grace elmosolyodott.

– Rám is – felelte.

Nem gondoltam volna róla, hogy szereti a sört, és én is önkéntelenül elmosolyodtam.

Mielőtt felém lépett, Grace lehúzta a cipőjét, és megkönnyebbült sóhajjal mozgatta meg a lábujjait. A lábán a körmét ugyanolyan karmazsinpirosra festette, mint a kezén.

Kint a konyhában elővettem két Bud Lightot a hűtőből, és a vastag munkalapon lepattintottam a kupakjukat. Grace elvette az egyiket. Az üveg száját telt ajkai között nyugtatta, aztán olyan hangot hallatott, mint aki felfrissült. Áhítattal figyeltem.

Grace megforgatta az üveget a kezében párszor, mintha a címkét akarná elolvasni. Én húztam a magaméból egy hosszú kortyot. A sör pezsgett a nyelvemen, és szinte azonnal átmelegítette a bensőmet.

– Nos, ez itt a konyha – intettem körbe a helyiségben.

– Magam is rájöttem – mondta incselkedve.

A szám vigyorra húzódott. Próbáltam leplezni a lelkesedésemet, de a testem nem hallgatott az agyamra. Biztos voltam benne, hogy el is vörösödtem.

Grace körülpillantott.

A konyha a környéken elérhető anyagkínálat hű tükre volt. Faszekrények és -pultok, alig megdolgozva: mintha egy lombkoronában lettünk volna. Mivel egyedül laktam itt, minden funkcionális volt, semmi díszítés. Nem voltak dekorációk vagy fölösleges részletek, amilyenek például a kis akasztókról függő réztálak. Csak az egyszerű fa konyhabútor a késtartóval, egy kávéskanna, pár konyhai kisgép. Szerintem tökéletes, de lehet, hogy csak én látom így.

– Egyszerű, minimalista. Bejön – dicsérte meg Grace.

– Kösz. Nem illik a ház többi részéhez, mert… – Elhalt a hangom, nem szerettem beszélni róla, és reméltem, hogy nem kérdez rá. Átvezettem a nappaliba.

– Ezt édesanyám rendezte be, ezért hasonlít a maga szobájához.

Jó ideje megszűnt magazinok olvasatlan, régi számai hevertek az újságtartóban. A kandalló mellett színes plédek voltak egymásra halmozva, a falakat pedig emlékek – régi barátok és események véletlenszerűen válogatott fényképei – borították anyám múltjából. Némelyikről már azt sem tudtam, hogy ki vagy mi volt, de szerettem hozzájuk történeteket kitalálni.

Grace odament a nagy könyvespolchoz, és végighúzta az ujjait a kötetek gerincén.

– Szeret olvasni? – kérdezte felém pillantva.

– Igenis, asszonyom – bólintottam.

– Én is – felelte mosolyogva.

Majdnem rávágtam, hogy tudom, de visszafogtam magam. Most a falakon összevissza elrendezett trófeákra nézett. Valóban nem volt benne rendszer. Apám hagyta itt őket. Őz feje, jávorszarvasé, farkasé, mufloné és pumáé. Az embert a szoba minden részére elkísérte fekete üvegszemeik pillantása. Láttam, hogy Grace-nek nem tetszenek. Összehúzta a szemöldökét, és alaposan szemügyre vett minden egyes állatot. Talán attól félt, hogy valamelyik leugrik a falról.

– Nem harapnak – mondtam nevetve.

– Tudom – válaszolta, és beharapta az alsó ajkát. – Csak egy kicsit… szokatlanok.

– Errefelé egyáltalán nem. De ön nem idevalósi. – Végigmértem a lábujjaitól az arcáig. Mit keres egy ilyen lány ezen a helyen? – Akarja, hogy levegyem őket? – ajánlottam fel.

Grace olyannak tűnt, mint egy idegen, aki most szállt le erre a bolygóra. Megrázta a fejét.

– Ugyan, dehogy. Nem kell.

– Biztos?

– Aha.

– Majd megszokja őket – mondtam, és ez igaz is volt. Az ember majdnem mindent képes megszokni.

Aprót biccentett, de nem szólt egy szót sem.

Végigmentünk a folyosón, megmutattam a fürdőszobát, a harmadik hálószobát, az én szobám ajtaját. Ráböktem az ágyneműs szekrényre is, amelyben a lepedőket, takarókat, párnákat tartom. Csendben volt, csak figyelt, és mindent megjegyzett. Amikor visszafelé indultunk, megtorpant.

– Az ott mi? – kérdezte, és egy lakattal zárt ajtóra mutatott.

– Az alagsorba vezet. Tiltott terület. Amúgy sem érdemes lemenni. Nincs is befejezve, így hát csak pókokat találna, régi kacatokat meg tömény penészszagot. – Gyorsan intettem a kezemmel. – Erre.

Amikor nem mozdult, visszafordultam. Lecövekelt az ajtó előtt, és bámulta. Tudtam, hogy látni akarja, mi van a másik oldalon. Ha az ember megtilt valakinek valamit, annál jobban csinálni akarja. A kíváncsiság mindig felülkerekedik – ezért is tettem fel a lakatot. Grace érezte, hogy nézem, és felém fordult. Mosolya kicsit megremegett.

– Visszamehetünk? – kérdezte kissé éles hangon. Furcsának találtam ezt a tónust, de még csak most kezdtem megismerni, így bármi furcsán hathatott.

Amikor visszaértünk a konyhába, elhúztam a tolóajtót, ami a teraszra nyílt, amelyet tavaly nyáron építettem. Kellemes, kiülős hely volt több kültéri dívánnyal, székekkel és asztalokkal. A korlátnál két grill állt egymás mellett, egy faszenes és egy gázos.

– Ez gyönyörű – mondta Grace, amikor felmérte a látványt.

Wyoming a legszebb arcát mutatta. A legelők a juhokkal és tehenekkel, a folyó, amely a birtok határa is volt, közvetlenül a folyó túlpartján pedig a sűrűn emelkedő fenyőerdők. A háttérben tornyosuló hegyek zárták a láthatárt. Ez volt az egyetlen dolog, ami miatt örültem, hogy ismét Wyomingban vagyok. Túl sok mindent nem csinálhat itt az ember. Alig van korombeli. De gyönyörű, azt meg kell hagyni.

– Csakugyan – mondtam, és Grace-re néztem. Visszanézett rám, ismét elmosolyodott, és egy húzásra kiitta a maradék sörét. Éppen meg akartam kérdezni, miért választotta a wyomingi Dubois-t, de ő szólalt meg először.

– Befejezem a kipakolást – mondta, majd felállt, és a tolóajtó felé indult.

– Szóljon, ha segítségre van szüksége.

– Nagylány vagyok. Boldogulok egyedül. – A hangja alapján mintha flörtölni akart volna, de lehet, hogy képzelődtem. Szó nélkül eltűnt a házban, én pedig éreztem, hogy elpirulok. Volt valami figyelemre méltó Grace-ben. De még nem álltam készen új kapcsolatra. Még túl korai volt.

3.
Grace

Az össze nem illő drót vállfák megcsörrentek a szekrényben, amikor beakasztottam a ruháimat. A cipőimet az ablak alatt, a padlón sorakoztattam fel. Kihúztam a szekrény felső fiókját, és több női alsót meg sportmelltartót találtam. Márkás darabok voltak: Lululemon és SKIMS. Furcsa. Felemeltem egy tangát. Kis méretű volt. Az előző vendég hagyhatta itt. Vagy talán Calvinnek barátnője van. Visszaejtettem a fiókba, és betoltam. A következő fiók üres volt, így megtöltöttem a saját alsóneműimmel, rövidnadrágjaimmal és bikinimmel.

A könyveimet az íróasztalhoz cipeltem, és abban a sorrendben állítottam fel őket, ahogy el akartam olvasni. Gyorsan olvasok, így arra számítottam, hogy mindnek a végére érek, amíg itt vagyok.

Egy könnyű strandolvasmánnyal akartam kezdeni, ami gond nélkül emészthető. Ezeket azért kedveltem, mert nem igényeltek agymunkát. Utána valami szomorút akartam, ami biztosan megríkat, a borítón szereplő ajánlás pedig éppen ezt ígérte. Úgy gondoltam, szükségem van olyasmire is, amiből tanulhatok valamit, ezért hoztam magammal egy önképző könyvet a személyes szokásokról. Van pár rossz beidegződésem, amelyekkel szakítanom kell, és néhány jó, amelyeket tovább kell fejlesztenem. A szokások biztosítják, hogy ne vétsünk hibákat. A horrorregény, amelyet magammal hoztam, az ajánlója alapján majd jól megrémít. Meglátjuk. Nem könnyű engem megijeszteni. Utolsónak egy krimit hagytam. Ennek az ismertetője alapján olyan csavar lesz a végén, amire biztosan nem számítok. Mostanában mintha minden krimi ezt ígérné, de alig van, ami ne okozna csalódást.

Kipakoltam a sminkes és a hajamra való cuccaimat, aztán kinéztem az ablakon a széles öltözőszekrény felett. Az üveg bal alsó sarkától a közepéig hosszú repedés futott végig. Végighúztam rajta az ujjamat. A repedés széle felsebezte a bőrt. Juj. A számba vettem a sebet, és kiszívtam. A fájdalom hamar alábbhagyott. Az üvegen ott maradt egy kis vér, ami mögött a táj töredezettebb lett, és vörös színű. Eszembe jutott, hogy épp ilyennek láttam a várost. Jó messzire utaztam azért, hogy más színben lássam a világot, de valahogy mégis ugyanolyannak tűnt. A nap lehanyatlott a hegyek mögött, és sötétséget hagyott maga után. Már el is felejtettem, milyen a sötétség. A városban nem igazán lehet megtapasztalni, mert túl sok a fény.

Eszembe jutott, hogy megígértem, küldök sms-t, amikor megérkeztem. Előhúztam a telefonomat a zsebemből. A képernyő sarkában megint a „Nincs térerő” jelzés állt. A gyomrom összerándult, és nagyot nyeltem. Nem voltam ehhez az üzenethez szokva.

Calvint a konyhában, a tűzhely mellett találtam, miközben valami olyasmit kavargatott, aminek nem volt túl jó illata; föld- és hússzag, meg valami édeskés is vegyült bele. Calvin fakanállal kavargatta a lábast, és lazán kortyolgatott egy Bud Lightot.

– Helló – szólaltam meg.

Calvin meglepetten megpördült. Amikor meglátott, elmosolyodott.

– Mivel szolgálhatok?

Én is mosolyt erőltettem magamra.

– Van sebtapasza?

Letette a kanalat egy összehajtott papírtörlőre.

– Hát persze. Mi történt?

Feltartottam az ujjamat, és egy csöpp vér szivárgott elő a vágásból. Még nem állt el a vérzés.

– Harci sérülés a törött ablakától.

– Ó, a csudába. Sajnálom. – Eltűnt a folyosón, aztán kisvártatva visszajött egy kis elsősegélydobozzal. – Már meg akartam javíttatni. Némelyik vendég elég durva.

Előhúzott egy széket, és intett, hogy üljek le. Ő velem szemben, az asztalsaroknál ült le, és kinyitotta az elsősegélydobozt. Kenőcs, vattacsomó, alkohol és sebtapasz került elő. Nyilvánvalóan nem ez volt az első alkalom, hogy sérülést kellett ellátnia.

– Kár azért az ablakért – jegyeztem meg.

– Ne féljen, kifizették. – A fogával tépte fel a csomagolást, és kihúzott egy apró, összehajtogatott törlőkendőt.

– Gyakran viselkednek csúnyán a vendégei? – Kinyújtottam az ujjamat. Vér csordogált a sebből, lecsepegett a konyhaasztalra, majd nyomban beszivárgott a kezeletlen fába, és foltot hagyott rajta. Calvin nem vette észre, vagy nem törődött vele. Csak letörölte, és tovább foglalkozott a sebemmel.

– Csak a neveletlenebbek – válaszolta, és egy másodpercre felpillantott rám.

Összerándult az arcom, amikor az alkoholos vattával kitisztította a sebet. De a szúró érzés csak egy pillanatig tartott.

– Nem kényelmetlen idegeneket befogadni a házába? – kérdeztem.

Calvin megállt, és a szemembe nézett.

– Csak eleinte idegenek – mondta komoly arccal, miközben a sebtapaszt szorosan az ujjamra tekerte.

– Így ni. Jobb, mint új korában. – Elengedett egy mosolyt, miközben összeszedte a holmiját.

– Köszönöm.

Calvin újra elfoglalta a helyét a tűzhely mellett, és lassan kavargatta a lábast.

– Egyébként női holmik vannak az öltözőszekrény felső fiókjában. Ott hagytam őket, csak gondoltam, hogy tudni szeretné.

Calvin egy pillanatra megdermedt. Mintha a válla is megfeszült volna, de nem voltam benne biztos. Aztán felém fordult.

– Az biztos az exemé, Lisáé. – Összeszorította az ajkát, és ismét a lábast kavarta.

Rágódtam, hogy mit mondjak, de aztán kitört belőlem.

– Tudja, azt mondják, hogy ha egy ex szándékosan hátrahagy valamit a szakítás után, azért teszi, hogy legyen oka visszatérni.

– Hát, remélem, hogy itt nem ez a helyzet.

– Miért? – kérdeztem.

– Mert meghalt – felelte.

Nyeltem egyet, és rám tört a köhögés. Calvin előkapott egy poharat a szekrényből, és megtöltötte vízzel. Értettem, miért közölte a halálhírt olyan tárgyilagos hangon. A halál ilyen. Az ember vagy él, vagy halott. Nincs középút. Ideadta a poharat, és majdnem az egészet kiittam.

– Jól van? – kérdezte, és megpaskolta a hátamat.

– Igen. – Megköszörültem a torkomat. – Csak félrenyeltem.

Bólintott, és visszament a tűzhelyhez.

– Sajnálom az exét.

Calvin elzárta a gázt, és kortyolt egyet a söréből.

– Megkérdezhetem, hogy halt meg? – folytattam.

– Autóbalesetben… úgy egy éve. – Megforgatta párszor az üveget a kezében, mint aki azon gondolkodik, mondjon-e többet. – Éppen aznap este szakítottunk, amikor meghalt, de biztos vagyok benne, hogy újra összejöttünk volna. Végül mindig összejöttünk. – Nem nézett rám beszéd közben, hanem a meszelt falra meredt, mintha valami fontosat látna rajta.

– Sajnálom, Calvin. – Nem tudtam, mi egyebet mondhattam volna. Nem vagyok jó az ilyen beszélgetésekben. Sokszor találkoztam a halállal az életem során, de más látni, és más beszélni róla.

A tekintete visszatért hozzám.

– Ilyen az élet, gondolom. – Vállat vont, mintha ezzel a mozdulattal lerázhatná magáról az érzéseit és gondolatait. – Kér egy sört?

Témát váltott tehát.

Bólintottam. Elővett egy üveget a hűtőből, és kinyitotta.

– Itt nincs térerő? – Feltartottam a telefonomat, míg átvettem tőle a sört.

– Nincs, hölgyem. Ahhoz be kell menni a városba, de van vonalas telefonom, ha telefonálni akar. – Calvin a halványzöld készülékre mutatott a falon. A hosszú, csigavonalú vezeték, amely a készüléktől a falba vezetett, majdnem a padlóig lógott, mintha valamikor túl nagy erővel megfeszítették volna.

– Nem, csak egy gyors sms-t akartam küldeni egy barátomnak, hogy tudja, épségben megérkeztem. Mi a helyzet a wifivel?

– Az volt, de a routert ki kellene cserélni. – A pultnak dőlt, és ismét ivott a sörből.

Elakadt a levegő a torkomban, és majdnem megfulladtam. Gyorsan ittam egy kortyot. A hirdetésben nem szerepelt, hogy nincs mobilszolgáltatás. Az ember azt gondolná, hogy az ilyesmit illik megemlíteni, de talán errefelé ez nem olyan nagy dolog. A wifi hiánya is lehangoló, de talán túlságosan ragaszkodom ahhoz, hogy elérhető legyek.

– Jól van? – kérdezte, és aggódva nézett rám.

Bólintottam.

– Jól.

Nem ez az alkalmas idő a telefon meg az internet miatt izgulni. Elvégre pihenni jöttem ide, és talán jobb is, ha nem találnak meg.

4.
Calvin

– Mit főz? – kérdezte Grace.

Kicsit másképp nézett rám most, hogy tudott az exemről. A halál mindig megváltoztatja, ahogyan a világot és a többi embert szemléljük. Remélem, nem követtem el hibát azzal, hogy megemlítettem.

– A specialitásom. Főtt bab, szalonna és virsli – feleltem mosolyogva.

Grace arca kifejezéstelen maradt. Nyilván nem nyűgözték le a főzési képességeim. Ha tudtam volna, milyen csinos a vendégem, összeállítottam volna valami civilizáltabbat, de a profilképe elég csekély felbontású volt.

– Kér egy kicsit? – kínáltam. Az étkezés is benne van a szállás árában, ha kérik. De a legtöbb vendégem csak éjjeli pihenésre használta a farmházat. Kora reggel eltűntek, és csak késő este érkeztek vissza. Jó lenne valaki, aki vacsorára is marad.

Fintorgott, de aztán gyorsan kisimult az arca. Megrázta a fejét.

– Úgy terveztem, harapok valamit a városban, és amúgy sem akarok a terhére lenni.

– Badarság. Nincs a terhemre. Különben is, késő van már ahhoz, hogy ezeken az utakon autózzon. Sok a vadállat éjjelente. – Kivettem két tányért a szekrényből, és teleszedtem őket.

– Ugye nem valami vegetáriánus vagy ilyesmi? – kérdeztem, és elé tettem az evőeszközt.

Grace előbb az ételre nézett, aztán rám.

– Nem, szó sincs róla, csak… nem szoktam ilyen ételeket enni.

Leültem mellé a vacsorámmal meg a sörrel, és nyomban belapátoltam egy falatot. A bab édessége, a virsli húsossága és a szalonna sós íze minden egyes falatban harmonikusan összeolvadt.

A szeme tágra nyílt, és az arca elé tartotta a sört, mintha el akarná rejteni előlem a reakcióját.

– Csak kóstolja meg – biztattam. – Ígérem, hogy ízleni fog, és ha nem, megeszem az önét is.

Grace letette a sört, és egy pillanatnyi habozás után felvette a kanalat. Egyetlen szem babot emelt föl vele.

– Ennie kell a szalonnából és a virsliből is.

Felém nézett, aztán belemerítette a kanalát az ételbe. Maga elé tartotta, és rábámult.

– Jöjjön, aminek jönnie kell.

Lehunyta a szemét, a másik kezével befogta az orrát, majd a szájába tolta a kanalat. Elég drámai jelenet volt, de erre számítottam egy ilyen nőtől. Míg rágott, behunyta a szemét, és befogta az orrát. Amikor az ízek hatni kezdtek, a szeme felpattant, és elengedte az orrát.

– Ez valójában egész jó! – Boldogan vett még egy kanállal.

– Mondtam én. Meg kell tanulnia megbízni bennem – kuncogtam.

Csendben ettünk pár percig. Csak a tányérokhoz koccanó kanalak hangja hallatszott.

– Tehát azt mondja, hogy nem eszik ilyesmit. Akkor mit eszik? – törtem meg a csendet.

– Normális kajákat.

– Szóval én nem vagyok normális? – kérdeztem, de nem komolyan.

Nevetett, és azt mondta, nem úgy értette.

– Én is csak ugratom – válaszoltam mosolyogva.

Újabb pár perces csend állt be. Mintha egyikünk sem tudná, mit mondjon, vagy talán túl óvatosak voltunk ahhoz, hogy kiejtsünk valamit.

– Meséljen valamit magáról, Grace – szólaltam meg, és hátradőltem a székemen.

Ivott a söréből, majd rám szegezte valószínűtlenül kék szemét. Nem tudom másképp leírni a szemét, mint így: valószínűtlenül kék.

– Mit akar tudni?

– Mindent, de kezdjük azzal, hogy mit dolgozik. – Összefontam a karjaimat a mellkasomon.

– Bankban dolgozom – válaszolta egyszerűen.

– Lenyűgöző – mondtam, és ittam egy újabb kortyot. Bólintott.

– Most önön a sor. Miből él, Calvin Wells? – kérdezte, és félrebillentette a fejét.

Tetszett, ahogy kimondta a teljes nevem.

– Sok mindenből. Gazdálkodom, szobát adok ki, kertészkedem, kisebb munkák itt-ott, mindenféle, ami engem lefoglal, a farmot meg a felszínen tartja.

Hátradőlt, utánozva a testtartásomat, és ivott a söréből.

– Csodálatra méltó.

– Miért éppen Wyomingba jött? – kérdeztem.

Vállat vont.

– Miért ne?

Felvontam a szemöldökömet, jelezve, hogy nem vagyok elégedett a válasszal. A szája széle mosolyra húzódott.

– Igazából buta dolog – mondta.

– Szeretem a buta dolgokat. Ki vele.

Grace jót húzott a sörből. Amikor ismét rám nézett, folytatta.

– Minden évben becsukom a szemem, és nyilat dobok az Egyesült Államok térképére. Ahová becsapódik, oda megyek vakációra. – Elpirult, mintha valami szégyellnivalót mondott volna.

– Egyáltalán nem butaság. Inkább sorsszerű. – Megengedtem magamnak egy kis mosolyt. – De akkor is, miért így csinálja? Miért nem választ olyan helyet, ahová valóban szeretne eljutni? Hiszen lehetne most Kaliforniában, vagy Hawaiin, és heverhetne a fövenyen egy pohár piña coladával. Ahelyett, hogy itt ül a wyomingi Dubois-ban, ahol babot meg virslit eszik az én társaságomban. – Felnevettem.

Ő is nevetett, de aztán kicsit elkomolyodott. Az a hihetetlen kék szeme megrebbent, majd fel is sóhajtott.

– Az életem elég sablonos. Minden ezerszeresen eltervezett. A napom minden perce be van osztva. Ez az utazósdi ad egyfajta szabadságot. – Félrebillentette a fejét.

Kiittam a sörömet, és bólintottam.

– Ismerem az érzést. Mielőtt átvettem ezt a gazdaságot, szabad voltam. De most minden, ami itt él, tőlem függ.

– Miért adta fel a szabadságát? – kérdezte.

Nehezemre esett erre a kérdésre válaszolni. Nem akartam arról beszélni, mi hozott vissza ide, de úgy gondoltam, Grace olyan nő, aki így vagy úgy, de megkapja a választ.

– Mert muszáj volt. A szüleim meghaltak, ezért úgy másfél éve hazajöttem, hogy átvegyem a gazdaságot.

Grace meghúzta a sörét. Vajon mi járt a fejében? Kevesebb mint egy óra alatt megtudta, hogy elhunyt három olyan ember, aki közel állt hozzám, és mindannyian ezen a farmon éltek. Mintha el lennék átkozva. Legalábbis a környékbeliek ezt suttogják. Grace helyében nekivágnék a hegyeknek, mielőtt ez a hely beszippantana.

– Az nehéz lehetett – felelte, és összepréselte az ajkát.

– Tényleg az volt.

Ismét némaságba burkolóztunk pár percre. Úgy tűnt, Grace-nek és nekem is megfelelt a csend. A legtöbb ember nem így van vele. Ki akarják tölteni szavakkal. Nem veszik észre, milyen sokat közölhetnek úgy is, hogy nem szólnak egy szót sem. Grace megint ivott a söréből, és amikor letette az üveget, hallottam a koccanásból, hogy üres. Arra gondoltam, megkínálom egy másikkal, de későre járt, és attól féltem, tovább kérdezget a családomról és a múltamról.

– Meg kell kérdeznem: a farmomat is véletlenszerűen választotta ki? Vagy nyilat dobott az Airbnb-honlapra? – Tréfásan kérdeztem, de komolyan érdekelt. Tudni akartam, hogy ez is a sors keze, vagy inkább az átok része.

– Nem – felelte félmosollyal. – Ezt a helyet én választottam, Calvin.

Visszamosolyogtam, aztán felvettem és a mosogatóhoz vittem a két üres tányért. Örültem, amiért Grace saját döntése volt, hogy ide jöjjön. Túl sok dolog van, amit eldöntenek helyettünk. Nem választhatjuk meg, hol születünk, kik a szüleink, hogyan nevelnek minket, milyen értékeket adnak át nekünk, vagy éppen hogy meddig lesznek részei az életünknek. Utálom az életnek ezt az oldalát, mert nincs semmi befolyásom rá. Bármikor érkezhet egy pofon, és mindenki elvárja, hogy jó képet vágjunk hozzá, majd továbblépjünk.

Mosogatás közben Grace-re pillantottam. Fáradtnak tűnt, és a teraszajtóra bámult, mint akit megbabonáztak.

Elzártam a csapot, és megtöröltem a kezemet.

– Nos, holnap korán kell kelnem. A tehenek nem fejik meg magukat.

Grace felállt, és a szemetesbe dobta az üres sörösüveget.

– Hagyok kávét a kannában reggel, és elöl hagyom a kenyeret meg a mogyoróvajat is, ha akar valamit enni.

– Köszönöm, Calvin.

– Szüksége van még valamire, mielőtt elteszem magam holnapra? – Elindultam a folyosó felé. Grace előrehajolt, megtántorodott egy kicsit, és egyenesen nekem ütközött. Összeért a karunk, és a súrlódástól egy kis szikra pattant elő, mint amikor egy autót kábelekkel kell beindítani. Két kábel. Mindkettő elektromos. A szívverésem felgyorsult, és mély lélegzetet vettem, hogy lecsillapítsam. Emlékeztettem magam, hogy még nem állok készen az ilyesmire. Bármennyire vonzódom is ehhez a különös nőhöz, még túl korai.

Ránéztem, és vártam a válaszát. Nem fekhettem le úgy, hogy nem győződöm meg róla, megvan mindene, ami kell.

Grace megrázta a fejét.

– Nincs szükségem semmire. Köszönöm a vacsorát.

– Szívesen, Miss Grace. Aludjon jól – biccentettem, és elindultam a hálószobám felé a folyosón. Nagy erőfeszítésembe került, hogy ne forduljak meg.

Második nap

5.
Grace

Életemben nem aludtam ilyen jól, mint itt. A legtöbb ember nem alszik jól idegen helyen, de én nem vagyok a legtöbb ember. Élvezem, ami szokatlan. Volt valami ennek a farmháznak az elszigeteltségében, ami biztonságot és nyugalmat adott. A kabócák ciripelése, valamilyen állat vonyítása és egy bagoly huhogása az ablakom előtt előző este mély álomba ringatott. Éppen ellenkező reakciót váltott ki belőlem, mint a szirénák és autódudák a városban. Az is jó érzést okozott, hogy tudtam, nincs miért korán kelnem másnap.

Fekete selyempizsamámban kicsusszantam az ágyból, és kikukucskáltam a hálószoba ajtaján. Csend volt. Csak egy nyikorgó hang zavarta meg a nyugalmat, amely valahonnan a ház belsejéből jött. Nem lehetett tudni, honnan ered a zaj, de ez régi ház, és a régi gerendák nyikoroghatnak és recseghetnek. Gyorsan a konyhához indultam, követve a frissen főtt kávé illatát, amelyet Calvin ígért. Nagy fényűzés volt később kelni, mint a nap, és igyekeztem kiélvezni. Calvin biztosan odakint van, gondoskodik a jószágról, vagy valami mást csinál, amit faluhelyen szoktak. Felvettem a bögrét, amit Calvin ott hagyott nekem. Egy tehén volt rajta, és ez a felirat: Wyoming, a hely, ahol sose leszel búúús. Nevettem a vicces szövegen, és töltöttem magamnak kávét. Éppen akkor nyikordult meg az ajtó, amikor visszafelé indultam a szobámba.

Calvin mögött becsapódott a bejárati ajtó. Nem volt rajta ing, és istenemre, még annál is jobban nézett ki, mint ahogyan elképzeltem. Mintha művész vésője alakította volna ki a hasizmait és faragta volna tökéletesre a mellkasát. Verejtékgyöngyök ültek a nyakán, homlokán és mellén. Majdnem elejtettem a bögrémet. Calvin tetőtől talpig végigmért, és a szemle közben hangosan kifújta a levegőt.

– Elnézést – mondta, elfordította a tekintetét, és idegesen toporgott, mint aki elfelejtette, hogyan kell állni.

Egyik lábamat keresztbe tettem a másik előtt, a kezemet pedig a mellem elé vontam.

– Nincs miért – feleltem, és rájöttem, milyen nevetséges, hogy nem mentem el venni valami egyszerűbb pizsamát. A lányok errefelé biztosan nem viselnek selymet és csipkét az ágyban.

– Csak… ööö… meglepődtem. Ennyi az egész – mosolygott. Kényszerítette magát, hogy az arcomat nézze, és én is így tettem. – Látom, megtalálta a kávét – folytatta, és a bögrém felé intett.

– Olyan orrom van hozzá, mint egy vérebnek. – Belekortyoltam. Gőz szállt fel a folyadék felszínéről.

– Remek. Érezze magát itthon – mondta, és a farmere zsebébe nyúlt. – Ezt elfelejtettem tegnap este odaadni.

Átnyújtott egy ezüstkulcsot egy karikán.

– Mi ez?

– A ház kulcsa. Általában be sem zárom itt, vidéken, de mivel hölgy van a házban, úgy gondoltam, jobb, ha nem marad nyitva. Csak hogy biztonságban érezze magát…

A mutatóujjamra csúsztattam a karikát, és két kézre fogtam a bögrét. Lassan kortyoltam belőle még egyet.

– Köszönöm.

Biztonságban? Biztonságban éreztem magam. Előző éjjel úgy aludtam, mint a tej. De vajon mi van odakint, amit ki akar zárni? Arra gondoltam, hogy megkérdezem, de nem akartam ijedősnek tűnni. Nem voltam olyan fajta, ezért félresöpörtem a gondolatot. Csak az őrült agyam játszott velem, ami mindenben és mindenkiben a legrosszabbat látja. Ha megláttuk már a legrosszabbat az emberekben, többé nem tudjuk nem látni. Mindannyiunkban ott a rossz. Tetszett azonban, hogy Calvin meg akar védeni. Azt is tudtam, miért teszi. Ha elveszítünk valakit, minden máshoz erősebben ragaszkodunk. Calvin pedig sokat veszített.