Meredith Goldstein

Kivirágzik minden

MÓRA KÖNYVKIADÓ

A mű eredeti címe:

A mű eredeti címe: Things that Grow

Copyright © 2021 by Meredith Goldstein

All rights reserved.

Az elektronikus kiadvány megjelenését támogatta a Magyar Kultúráért Alapítvány

Fordította: KALAPOS ÉVA VERONIKA

Sorozatterv: FÜZES ANNA

Borítóillusztráció: HAJDÚ ANETT

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

Hungarian translation © Kalapos Éva Veronika, 2022

Hungarian edition © Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN: 978 963 486 969 6 (epub)

ISBN: 978 963 486 970 2 (mobi)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Válogató szerkesztő: Nagy M. Boldizsár

Szerkesztette: Szakonyi Csilla

Felelős szerkesztő: Ughy Szabina

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2022

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

Jessica Douglas-Pereznek,

aki által kivirágzik minden, ami jó

ELSŐ FEJEZET

Mi ketten vagyunk az egyedüli zsidók – plusz egy kétkedő keresztény – a Walsh Temetkezési Vállalatnál, egy nagyon erősen ír-katolikus helyen Framinghamben, Hoppy Likőrboltja mellett.

A nagybátyámmal, Sethtel és a legjobb barátommal, Chrisszel egy szürke márványból készült tárgyalóasztal egyik oldalán ülünk, és egy emberként meredünk a szemben lévő falon függő rémületes, óriási keresztre.

– Vérfagyasztó – suttogom. Tényleg az.

A kereszt, Jézussal a közepén, több mint egy méter hosszú, és legalább olyan széles is. Jézus szenvedő arca mintha porcelánból készült volna, a homlokát leheletvékony karcolások borítják, pókhálóként szerteágazva a töviskoronája alatt. A szeméből vér patakzik.

– Jééééézus – szólal meg Seth bácsi eltorzult arccal, összeszűkült szeme Jézus meggyötört ábrázatára tapad.

– Igen, ő az – erősítem meg.

– Nagyon… kényelmetlenül fest – teszi hozzá, és a feszület felé int.

– Nincs túl jó napja – mondom, a nagybátyám pedig elmosolyodik ezen a kijelentésen. Őszülő, fekete haja kócosan meredezik. Ő a legjobb fej rokonom, legalábbis most, hogy Sheryl nagyi már nincs. Általában olyan, mint egy igazi New York-i arc, mint valami előkelő gentleman egy órareklámból, most azonban a szeme vörös a sírástól, és eléggé ki van borulva, ahogy én is. Mivel az érkezésünk után gyorsan beugrottam a temetkezési vállalat vécéjébe, pontosan tudom, hogy a sminkem szétkenődött az arcomon, még a fülem irányába is jutott belőle. Érzem a verejtékem szagát, a fogam közé pedig áfonyásmuffin-darabok ragadtak abból a sütiből, amit még a kórház büféjében ettem.

Megtesszük, ami tőlünk telik. Hiszen most veszítettük el a családunk szívét – a legjobb embert az egész világon.

A mellettem ülő Chris mocorogni kezd a székén. A Jézussal kapcsolatos megjegyzéseinktől kellemetlenül érzi magát. Egy darabig dobol a lábával a padlón, mielőtt megszólalna.

– Mégsem csinálhatnak olyan kereszteket, amiken Jézus, mit tudom én, vigyorog – mondja szinte suttogva. – Konkrétan haldoklik odafent.

Chris, akinek a családja részt vett a kilences út mellett fekvő, új Black-templom építésében, már nem tudja pontosan, miben is hisz, de jól ismeri a kereszténység szabályait, és igyekszik követni őket, ha teheti. Olyan otthonban él, ahol asztali áldást mondanak egy pohár joghurt előtt is, és eszébe sem jutna hiába a szájára venni az Úr nevét.

Az anyja, Grace Burke magas nő, hibátlan, barna bőre van, és a világ legélesebb arccsontjával rendelkezik, amit a fiai is örököltek tőle. Pár hetente imád arra emlékeztetni, hogy Jézus zsidó volt, ezért amikor „eljön az idő” (ilyenkor, felteszem, az űrlényinvázióra gondol), én is megmenekülök majd. Mindig azt felelem, jó tudni.

Seth beleegyezően bólint Chris szavaira, aztán folytatja.

– Oké, megfeszítik, ez tényleg rémes, értem. De ki akarja ezt az arcot bámulni egy temetkezési vállalkozónál, mindenütt? Olyan iszonyúan lehangoló.

– A keresztények pontosan ezért szeretik bámulni – magyarázza Chris, akinek a teljes neve szó szerint Christian, vagyis „keresztény”. – Az anyámhoz hasonló embereknek a kereszt látványa otthonos és megnyugtató. Arra emlékezteti őket, hogy Jézus meghalt értünk.

– Értem én – bólogatok –, viszont ebben a konkrét Jézusban nem tetszik, hogy a teste ilyen sokféle anyagból van. Az arca láthatóan valami törékenyből készült, a hasa mintha műanyag lenne, az ujjait meg fából faragták. Valóságos… Franken…-Jézus.

Sethből fáradt vihogás tör elő.

– Ez jó volt, Lor. Le kéne írnod, hogy később felhasználd.

És ettől a pár szótól – még életem feltehetően legrosszabb napján is – a mennyekben érzem magam. Fantasztikus vagyok. Zseni vagyok.

Seth bácsi már két regényt írt, és jelenleg kreatív írást tanít New York egyik legnevesebb egyetemén. Nem osztogat bókokat csak úgy, szóval, amikor tetszik neki a munkám, legyőzhetetlennek érzem magam. Mintha kristálytisztán látnám a jövőmet, amely remélhetőleg nagyon hasonlít az övéhez.

– Franken-Jézus – ismétlem, mintha fel akarnám jegyezni az agyamba, hogy el ne felejtsem.

– Kicsit halkabban! – jegyzi meg Chris, amikor észreveszi, hogy pár ember sétál be az ajtón. – A gyászoló családok koporsót választanak a szomszéd teremben.

Valóban így van. Amikor beléptünk ide, összebújva, mintha épp egy kísértetházas túráról érkeztünk volna, áthaladtunk egy koporsókkal teli termen, ahol szomorkás arcú családok vizsgálgatták a különféle termékeket. A legtöbb koporsó barna fából készült, lágy szatén belső résszel, de volt egy fehér, ezüstös szegélyű is, ami az érettségi bálra rendelhető giccses, fehér limókra emlékeztetett. Úgy képzeltem, fluoreszkáló fények égnek benne, és ha lecsukod a fehér bulikoporsó fedelét, dübörögni kezd benne az elektromos zene.

Elvigyorodom, ahogy megszólal a fejemben a koporsóbasszus, de ezt a gondolatot inkább megtartom magamnak. Nem szeretném újra kényelmetlen helyzetbe hozni Christ. A feszületek azt jelképezik, hogy ez az ő világa, nem az enyém.

Lopott pillantást vetek rá, ahogy felemelt fejjel figyel, és nem tudom nem észrevenni a tökéletes formájú fülét. Szeretnék végigsimítani rajta az ujjammal.

Megrázom a fejem, mintha ezzel kiűzhetném belőle az összes tiltott gondolatot a legjobb barátomról, és inkább megint Seth bácsira koncentrálok. Szinte képtelenségnek tűnik, hogy rokonságban áll az anyámmal, pláne, hogy az ikertestvére. Úgy értem, hasonlítani tényleg hasonlítanak: mindkettőjük haja göndör, fekete és nagyjából egyforma ütemben őszül, és mindketten alacsonyak és izmosak, de a lényeges dolgokban nem is különbözhetnének jobban. Seth vidám, tehetséges, és a szenvedélyének szentelte az életét. A világ legjobb párkapcsolatában él a párjával, a nagyon rámenős – és nagyon brit – Ethannel. Körbeutazza a világot, és mindenhonnan küld nekem egy kulcstartót, ahol csak jár.

Mindeközben az anyám, ahogy Sheryl nagyi mondogatta, még mindig nem tudja megragadni a kormánykereket. Egyik állásból a másikba szédül, és mindegyikről kijelenti, hogy arra született. Szakmája szerint életvezetési tanácsadó, aki nem olvas mást, csak önsegítő könyveket, és folyton csak prédikál a környezetének. Öt év alatt a hatodik pasit fogyasztja, és minden egyes delikvensnél teljesen kifordul önmagából.

Szülőként pedig annyira zűrös, hogy most például konkrétan nincs is itt. Az anyja huszonnégy órája halt meg, ő meg még mindig azt próbálja kitalálni, hogyan juthatna el Marylandből Massachusettsbe. Mindössze nyolcórás útról van szó, milliónyi repülőjárattal Baltimore és Boston között, és még kocsija is van. Mennyire lehet ez bonyolult?

Seth olvas a gondolataimban, és igyekszik kicsit csillapítani a dühömet.

– Öt dolcsiban fogadok, hogy Becca még ma este ideér – mondja, és gyengéden a fülem mögé simít egy hajtincset, majd szomorúan rám mosolyog.

– Egy tízesben, hogy ma a színét se látjuk – vágom rá. – Minden oké – teszem hozzá. – Nagyon jól csinálod.

Seth mélyen felsóhajt.

– Tudom, hogy sok kérdésed van azzal kapcsolatban, mi következik most – folytatja.

Chris egyre gyorsabban dobol a lábával a padlón, akár egy rajzfilmnyuszi. Rég tudtuk, hogy eljön ez a pillanat.

A középiskola kezdete óta Sheryl nagyival éltem az anyám helyett. Miután anyu ezredszer is munkát és lakást váltott, mindenki egyetértett abban (habár az anyám csak vonakodva ismerte el), hogy a nagyanyámmal lakni stabilitást jelenthet számomra, anyu pedig hétvégenként meglátogat, amikor csak tud. Őszintén szólva, élete legjobb döntése volt, hogy hagyott elmenni.

De most, hogy Sheryl nagyi meghalt, hol fogok élni? Még hátravan egy év a gimiből, ráadásul a legfontosabb. Nem akarom elhagyni a helyet, ami az évek során az otthonommá vált.

Seth figyeli, ahogy elönt a pánik. Nem nehéz észrevenni: kétségbeesetten rángatom a szemöldökömet.

– Most ne gondolj rá – mondja. – Ezt nem ma kell eldöntenünk – teszi hozzá, és megpróbál témát váltani. – Hogy nőhettél meg ennyire? Már simán kihívhatnál egy bokszmeccsre.

Elnevetem magam. Igaza van. Már majdnem száznyolcvan centi vagyok, kis híján olyan magas, mint Chris, és kábé három centivel magasabb Seth bácsinál. Anyámnál legalább tizenkét centivel, és egyikükre se hasonlítok egy cseppet sem.

A hajam szőke, és olyan sápadt a bőröm, hogy néha látszanak az erek a homlokomon. És hát, nem vagyok túl atletikus alkat. Sheryl nagyi mindig azt mondogatta, „olyan az alakod, mint egy istennőnek”, de ez csupán azt jelenti, hogy jó minőségű melltartó nélkül a lábamat sem tehetem ki a házból, és ha valamit magas polcra tesznek, én egészen biztosan elérem.

Az interneten elérhető információk alapján leginkább az apámra hasonlítok, aki ügynökként dolgozik, Floridában él, és nemrég vett részt egy öt kilométeres jótékonysági futáson a vastagbélbetegséggel küzdők javára. Jó neki.

A folyton nyíló és záródó ajtó most újra felpattan, és egy férfi lép be – bizonyára Mr. Walsh.

A Walsh Temetkezési Vállalat vezetője pontosan úgy néz ki, ahogy a telefonbeszélgetésünk alapján elképzeltem: sápadt, tésztaképű, ősz hajú, lötyög rajta az öltöny és nincs álla. A zakó hajtókáján négylevelű lóherét formázó kitűző díszeleg.

– Önök bizonyára Seltzerék – szólal meg részvevő mosollyal, ami valószínűleg már ráfagyott az arcára, tekintve, hogy ebben a munkakörben dolgozik. – Hozhatok önöknek valamit? Vizet? Van némi zacskós perecünk is.

– Nem, köszönjük – feleli Seth bácsi. – Seth Seltzer vagyok, ez itt az unokahúgom, Lori és a barátja, Chris.

Mr. Walsh kezet ráz velünk, a tekintete egy pillanatig elidőzik a borzas kontyba tekert, lilás hajamon. Nem ez volt az eredeti terv, de a doboz tanúsága szerint „rőtvörös” árnyalat az én fejemen sajnos padlizsánszínű lett. Persze a festék nem kimosható, de a hajszálaim lassan kezdik visszanyerni az eredeti, szőke árnyalatukat. Mindössze pár órával a halála előtt Sheryl nagyi azt mondta, a szín egyre jobban hasonlít a szedres fagyiéra. Ettől én is rögtön megkedveltem.

– Nagyon örülök a találkozásnak, Lori – Mr. Walsh olyan melegen mosolyog rám, ahogy csak tud, majd Seth bácsihoz fordul. – Nagyon kellemes beszélgetést folytattunk az unokahúgával telefonon. Úgy tűnt, a nagymamája – az ön édesanyja – csodálatos asszony lehetett.

– Az volt – feleli Seth bácsi rekedten.

– Azt hallottam, csak úgy falta a könyveket, és nagyon szeretett kertészkedni – teszi hozzá Mr. Walsh. Seth bácsi a fájdalomtól megszólalni is képtelen, csak bólogat, ezért gyorsan a segítségére sietek.

– Nyugdíjas angoltanár volt, és igen, szerette a kertészkedést – mondom. – Miután visszavonult, csak a könyveknek és a virágoknak élt.

– Nos, valóban mindkettő nagyszerű dolog – válaszolja Mr. Walsh.

Helyet foglal velünk szemben, a teste pont eltakarja Jézusét, amitől olyan, mintha ő lógna a kereszten. Egy laminált spirálfüzetet tesz az asztalra, nekem meg rögtön egy cukrászda étlapja jut róla eszembe. A füzet elején egy hárfa képe díszeleg, fölötte nagy betűkkel a felirat: TÚLVILÁG.

A hárfát lóherék veszik körül.

– Nagyon bírhatják a lóheréket – jegyzem meg, mire Seth bácsi az ajkába harap, nehogy elnevesse magát. – Bocsánat! – pillantok Mr. Walshra, mert nem akarom, hogy azt higgye, kigúnyolom. Nem beszólásnak szántam, szerintem tényleg nagyon kedvelhetik itt a lóheréket. A bejárat fölötti feliratban is egy lóhere van a Walsh’s aposztrófjának a helyén.

Néha akkor is szarkasztikusnak tűnök, ha nem az a szándékom.

– Ez a katalógus a szolgáltatásainkat tartalmazza – bólint Mr. Walsh, és kinyitja az iratgyűjtőt a második oldalon, ahol egy giccses rajz díszeleg egy öregemberről, aki egy csónakban ülve evez.

Chris meg én gyors pillantást váltunk, és fogadni mernék rá, hogy ha tehetné, ott helyben kijavítaná a képet. Ő a legtehetségesebb művész, akit ismerek, és egyben az írásaim illusztrátora. Fantasyvel és sci-fivel foglalkozunk, mi vagyunk az alapító-szerkesztői az N-Files nevű magazinnak, amely évente egyszer jelenik meg. Leginkább a saját dolgaink vannak benne, de más diákoktól is fogadunk anyagokat.

Chris mindig azt mondja, ő csak lerajzolja az ötleteimet, de gyakran pont fordítva történik. Például előállok egy sztorival az érző szívű robotokról, vagy egy szuperintelligens törpetársadalomról, ahol a törpék azzal töltik az életüket, hogy helyrehozzák az emberek rossz döntéseit, ő pedig olyan fantasztikus rajzokat készít hozzá, hogy végül átírom az egészet, hogy jobban illeszkedjen a látomásához. Így működünk.

A legjobb barátom tehát lényeges javaslatokat tehetne arról, hogyan lehetne sokkal jobb a túlvilágra hajózó idős embert ábrázoló rajz. Látom, ahogy fejben kijavítja, a szemöldöke sebesen mozog fel-le, ahogy új ötletek formálódnak a fejében. Hosszú ujjait ökölbe szorítja, nehogy önkéntelenül a toll után nyúljon, amely – jól tudom – mindig ott pihen a hátizsákjában. Az önuralma egyenesen imádni való.

Olyan borzasztóan szerelmes vagyok belé, hogy legszívesebben belekucorodnék az egyik koporsóba.

Mintha csak a gondolataimban olvasna, Mr. Walsh még egyet lapoz, és elénk tárul egy tucatnyi koporsó képe – a legtöbb pont úgy fest, mint azok, amiket a szomszédos teremben láttunk. Minden kép mellett ott van az ár is – nagyjából ezerötszáz dollár, vagy még több –, én pedig némán megköszönöm Sheryl nagyinak, hogy nem ezt az opciót választotta. Teljesen hiábavalónak tűnik, és biztos agyonstresszelném magam, hogy melyik dobozt válasszam.

A következő oldalon fehér galambokat pillantunk meg. Élő, lélegző, repdeső galambok képét. Nyilvánvalóan megrendelheted „a béke galambjait” is a szeretted temetésére.

Az egyik képről egy szőke, szigorú hajviseletű, középkorú nő néz ránk, aki egy sírkertben áll, sírkövekkel körülvéve. Két karja kitárva, és a kezéből két fehér galamb röppen ki. Úgy tűnik, teljesen lenyűgözi az élmény, konkrétan ragyog az arca. Elképzelem, ahogy azt kiáltja, „a hitvesem halott, de nézzétek ezeket a kicseszett madarakat!”

A kép melletti ártól elkerekedik a szemem.

– Ööö… ez tényleg nyolcszáz dollár galambonként, vagy csoportosan értendő, mármint, több galamb kerül ennyibe? – bukik ki belőlem, mire Seth bácsinak megint vissza kell fojtania a nevetést. Azt hiszi, csak szórakozom, pedig esküszöm, felmerült bennem, milyen jól jönne pár galamb Sheryl nagyi búcsúztatóján.

– Általában kettőt adunk ezért az árért – feleli Mr. Walsh, fel sem pillantva. Pontosan tudja, hogy nem fogunk nyolcszáz dollárt költeni két galambra. Ahogy azt is, hogy még csak rendes temetést sem akarunk.

– Azt mondták, szét szeretnék szórni Sheryl hamvait, igaz? – kérdezi, hogy továbblendítse a beszélgetést. Mindhárman bólintunk. – Nos, ahogy már a telefonban is említettem, Miss Seltzer, segíthetünk ebben – mosolyog rám megnyugtatóan. – Hadd mondjam el önöknek, hogyan működik a hamvasztás.

MÁSODIK FEJEZET

Az egész egy héttel ezelőtt kezdődött, amikor Sheryl nagyinak mellkasi fájdalmai lettek, és kiderült, hogy enyhe szívrohamon esett át. Elég ijesztően hangzik, de nem nagy ügy, nyugtatgatott a nővér. Azt mondta, egy csomó ember kap enyhe szívrohamot, és teljesen felépülnek, de most a biztonság kedvéért megfigyelik. Jobb időben tudni, ha gond adódik.

Seth azonnal felült egy New Yorkból Massachusettsbe tartó vonatra, és amint megérkezett, a dolgok hirtelen kezelhetővé váltak. A nagyinak pár napig a kórházban kellett maradnia, így a nagybátyám átvette az irányítást odahaza. Elmentünk a bioboltba, és vettünk egy csomó különleges kaját a nagyinak, amiket egyébként az életben nem jutott volna eszembe beszerezni, és miután a teljes napot a betegágya mellett töltöttük, esténként sorozatokat néztünk és az írásról beszélgettünk.

Szörnyen éreztem magam nagyi miatt, de attól, hogy Seth végre itt van és csak az enyém, az egész olyan lett, mint egy nagy ottalvós buli. Pizsamában, egy hatalmas adag mokkás fagyi fölött ülve elmondta, hogy nemsokára belevág a harmadik regényébe. Rögtön faggatni kezdtem, de azt felelte, egyelőre túl korai lenne beszélni róla.

– Szeretnék irodalmi szöveget írni…, de egyben szórakoztatót is, tudod? – magyarázta pár estével ezelőtt, egy pohár bor után.

Nem tudtam pontosan, miről beszél, de azt akartam, hogy folytassa, mintha egy író barátjával csevegne, ezért bólintottam.

Az anyám felajánlotta, hogy eljön, de megnyugtattam, hogy mindent kézben tartunk. Elég kínos volt a szitu, mert érezhetően megkönnyebbült, hogy nem kell felelősséget vállalnia.

– Kérlek, mindenképp szólj, ha változik valami – kérte. – Seth is megígérte, hogy ír, ügyelj rá, hogy tényleg megtegye.

– Oké, anyu – feleltem.

A nagyi tényleg napról napra jobban érezte magát, erőre kapott, és megint a jól ismert, talpraesett önmaga lett. Ki is került az intenzívről egy átlagos kórterembe, és ettől mindenkinek csökkent a pánikhangulata.

Seth már meg is vette a New Yorkba szóló repülőjegyét. Azt tervezte, hogy a nagyi hazatérése után pár nappal visszamegy, és mire elkezdem a gimi utolsó évét, minden visszatér a normális kerékvágásba.

De aztán, húsz órával azelőtt, hogy hazaengedték volna, a nagyi kapott egy újabb szívrohamot, és meghalt. Péntek éjjel két óra után történt, vagyis gyakorlatilag ma. Micsoda káosz!

Nem voltunk mellette, amikor elment, de a kórházi személyzet megnyugtatott minket, hogy gyakorlatilag egyszerűen elaludt. Seth és én rögtön beszáguldottunk a kórházba, és egy órán keresztül csak bámultuk a halott nagyit, aki pontosan úgy festett, mint az élő. Mintha bármelyik pillanatban felébredhetne. Rövid, ősz haja ugyanolyan makrancos csigákban örvénylett az arca körül, a száján még mindig látszott a rúzs pírja, amit azért kent fel pár órával korábban, „hogy újra embernek érezze magát”. A szeme csukva volt, hosszú szempillája enyhén kifestve. Az éjjeliszekrényén egy könyv feküdt, Dorothy Parker Siralmak az élőkért című műve.

– Nos, pontosan így – suttogtam.

– Tökéletes – Seth megfogta a kezem, és megszorította. – Felhívom Beccát – mondta, és kiment a szobából.

Én ösztönösen Sheryl nagyit akartam volna felhívni. Hiszen akárhányszor valami rossz vagy zavarba ejtő történt, ő volt az, aki elmagyarázta vagy megoldotta a dolgot. Pontosan tudtam, hogy most is képes lenne átsegíteni ezen.

– Most mihez kezdjek? – kérdeztem tőle.

Vérbeli angoltanárként biztosan ezt felelte volna:

– Néha a legrosszabb tapasztalatokból lesznek a legjobb történetek. Jegyezd meg a részleteket! Írd le! És egyél valamit, szükséged van a fehérjékre.

Próbáltam megjegyezni az összes részletet, amit csak tudtam. A nagyi még mindig tökéletes állapotú, vörösre festett körmeit. A kórterem különös, foszforeszkáló fényét, amelytől a rúzsa még rózsaszínűbbnek tűnt sápadt bőre mellett.

Szerettem volna tudni, vajon lehunyt szemmel halt-e meg, vagy valaki lezárta a szemhéját, ahogy a tévében szokták.

Aztán Seth visszatért, szemmel láthatóan egy kiadós sírás után, valamint egy szociális munkás társaságában, aki beterelt minket egy „családi helyiségbe”, tele kanapékkal. A csíptetős irattartóval rendelkező nő megkérdezte, mi a szándékunk a nagyi testével, mire kibukott belőlem, hogy „életre kelteni”, Seth pedig halványan rám mosolygott.

– Volt esetleg végrendelete, vagy adott információkat a temetésére vonatkozóan? – kérdezte a szociális munkás.

– Igen – felelte Seth. – A fontos dokumentumai között van a végakarata.

– Akkor kérem, vessenek rá egy pillantást, aztán holnap hívjanak fel, hogy elkezdhessük a folyamatot – javasolta a nő. – Egy darabig még itt maradhat, szóval nem kell sietniük.

Úgy ballagtunk ki a kórházból, akár a zombik, aztán Seth újra felhívta anyut. Felvázolta a helyzetet, majd ideadta a telefont, hogy én is beszélhessek vele pár szót.

– Édesem – zokogta anyu –, megyek, ahogy csak tudok! Bill-lel arról beszélünk, hogy inkább kocsival megyünk. Talán ott is több hasznát vennénk egy autónak, jobb, mint repkedni, aztán méregdrága kocsit bérelni a reptéren.

Hát persze, hogy elhozza Billt is, a jelenlegi pasiját.

– Nem számít – feleltem, és reméltem, megérti, hogy nekem aztán tökmindegy, milyen közlekedési eszközzel, csak jöjjön.

– Vagy bérelhetnénk egy kocsit itt, Marylandben – morfondírozott tovább. – Az én autóm tropa.

Mély férfihang hallatszott tompán a háttérből, ahogy Bill latolgatta a kérdést.

– Lori, csak nyugodj meg, nemsokára ott leszek. Szeretlek, drágám!

– Tudom – válaszoltam.

Amint hazaértünk, Seth felhívta Ethant, én pedig bebújtam a nagyi ágyába, és megírtam Chrisnek, hogy itthon vagyok. A legutolsó üzenetemben azt tudattam vele, hogy úton vagyunk a kórházba, mert a nagyinak megállt a szíve. Utána elraktam a telefonom, úgyhogy nem láthattam a temérdek üzit, amit küldött.

Jól vagy?

Mi történik?

Írj, ha tudsz!

Lori, alszol?

Annyi rémes órával később pedig egyszerűen nem tudtam, mit írjak neki.

– Meghalt – pötyögtem be végül.

A telefonom felajánlotta a csontváz emojit a szó után, amitől hisztérikus nevetés robbant ki belőlem. Hozzáadtam az emojit az üzenethez, és elküldtem.

– Annyira sajnálom, Lori – érkezett Chris válasza szinte azonnal, nekem pedig eszembe jutott, vajon azért maradt-e fent ilyen sokáig, mert a jelentkezésemet várta. – Rendbe jössz. Ígérem.

– Biztosan – írtam. – Most már aludj!

Aztán a nagyi párnájára dőltem, amely enyhe levendulaillatot árasztott, és a többórányi virrasztás után próbáltam csukva tartani a szemem.

Seth bácsi és én kora reggel találkoztunk újra a konyhában. New School pólót viselt szűk farmerrel, és elővette a szekrényből a mézes-mogyorós kukoricapelyhet, a legfőbb táplálékforrásomat.

– Kérsz? – érdeklődött.

– Ja. – Elém tartotta a dobozt, én pedig belemarkoltam. A kukoricapehely olyan száraz volt, hogy kinyitottam a hűtőt, és ittam rá némi narancslevet, egyenesen a dobozból. – Bocs! – folytattam. – Ma nincs energiám a higiéniához.

– Síva ötödik törvénye – mondta Seth. – Nyugodtan ihatsz a dobozból.

– Azt hittem, Síva első törvénye az, hogy nem beszélhetsz Síváról – jegyeztem meg, és böfögtem egy nagyot. Sethből kitört a nevetés, majd megint elcsendesedett.

– Megyek, nekilátok a papírmunkának – mondta, és a nagyi szobája felé pillantott. Le mertem volna fogadni, hogy fél bemenni oda…, vagy egyszerűen csak attól tartott, mit talál majd a végrendeletben.

– Van bármi fogalmad arról, mi áll benne? – kérdeztem.

Seth mélyen a hajába túrt.

– Csak annyit tudok, hogy létezik. És hogy anya engem nevezett meg értesítendő személyként a kórházban.

– Azt én is tudom – válaszoltam. – Egyszer mondta, hogy ha bármi történne vele, például, ha hazajövök, és eszméletlenül találom, téged hívjalak.

– Ez elég morbid – vonta fel a szemöldökét a nagybátyám.

– Hát, pár éve a pályaválasztási tanácsadóm azt mondta neki, hogy a nagyszüleikkel mint gyámjukkal élő gyerekeknek szükségük van ezekre az instrukciókra, ha a nagyszülők váratlanul meghalnának – magyaráztam. – Blake Hartley például a kilencvenkét éves nagyapjával él, szóval teljesen ki van képezve ebben az ügyben.

– Hány gyerek lakik a nagyszüleivel a sulitokból? – érdeklődött Seth.

– Rengetegen. Bár a legtöbben a szüleikkel és a nagyszüleikkel laknak, de még így is kábé tíz gyerek van az osztályomban, akiről a nagyszülei gondoskodnak.

– Érdekes – jegyezte meg Seth, és mindketten mélyet sóhajtottunk.

– Na, kezdjük! – indítványoztam, és elindultam a nagyi szobája felé. Seth követett, majd kinyitotta a szekrényt, ahol a nagyi a fontos papírjait tartotta egy kis széfben.

Lecsúsztattam a dobozt a szőnyegre. Inkább egy kis fémbőröndre emlékeztetett, olyanra, amilyenben az akciófilmek bérgyilkosai hordják a bombákat. Aztán törökülésben elhelyezkedtünk a halványkék szőnyeggel borított padlón, én pedig beütöttem a számkombinációt, vagyis Dorothy Parker születésnapját (8-22-1893). Ennek a három számnak a variánsait használta a nagyi jelszóként mindenhez.

– Ó, istenem! – bukott ki belőlem, ahogy a számokra meredtem.

– Mi az? – kérdezte Seth ijedten.

– Dorothy Parker születésnapján halt meg. Augusztus huszonkettedikén.

– Szent ég! – Seth szemébe könny szökött. – Hát persze!

A térdünk egymáshoz ért, a kezünk összekulcsolódott egy pillanatra, majd elengedtük egymást, ő pedig megtörölte a szemét.

Aztán elnevettem magam, nem azért, mert a nagyi a kedvenc írója születésnapján halt meg, hanem mert Seth tudtán kívül épp nagyjából huszonöt, róla készült fotó előtt üldögélt. Sheryl nagyi falát a mi bekeretezett képeink borították – az enyém, anyué, Sethé –, és most a nagybátyám pont ott gubasztott a saját pantheonja alatt, az óvodáskori képektől a gimnáziumon át a felnőttkorig.

Már totyogósként is nyugodt és magabiztos volt, minden alkalommal higgadt mosollyal nézett a kamerába. Anyu képei ezzel szemben elég zavarba ejtőek voltak. Mintha minden évben új stílussal kísérletezett volna, a haját pedig egyre magasabbra tornyozta – végül már úgy festett, mintha a konnektorba nyúlt volna.

– Gondolod, hogy így tervezte? Hogy Dorothy Parker születésnapján hal meg? – kérdezte Seth, és a hangja visszarántott a földre. – Ez nagyon illett volna hozzá.

– Nem hiszem, hogy épp most akart volna meghalni – ráztam meg a fejem a rám bámuló, ezernyi fényképarc előtt. – Mármint pont meg akartuk látogatni anyut Washingtonban a munka ünnepén[1], ráadásul a nagyi egy könyv közepén tartott, és önszántából sose hagyott volna félbe egyet sem. És abban is biztos vagyok, hogy nem akart itthagyni minket.

– Igaz – értett egyet Seth. – Azt hiszem, csak szeretnék valahogy értelmet találni abban, amiben nincs, tudod?

Bólintottam. Pontosan tudtam. Megnyugtató lett volna azt hinni, hogy a nagyi maga határozhatta meg, mikor hagyja el ezt a világot, hiszen egyébként minden mást olyan gondosan megtervezett. De ezt egészen biztosan nem akarta.

Seth félretolta a Lori születési bizonyítványa, a Biztosítási papírok és A kávéfőző használati utasítása feliratú irattartókat, és végre rábukkant arra, amelynek a tetején a Végakarat szó állt. Rápillantottam, attól tartva, ha túl gyorsan nyitja ki a mappát, denevérek röppennek ki belőle.

Ám végül muszáj volt kinyitnia, én pedig mögé kuporodtam, hogy lássam, mi áll benne.

Az első, nyomtatott oldalon sok-sok név, dátum és cím szerepelt, valamint egy géppel írt sor:

A vagyontárgyak és az anyagi jellegű hagyaték Ms. Seltzer fia, Seth és leánya, Rebecca között oszlik meg. A hagyaték szerint Rebeccát illetik Ms. Seltzer ékszerei, Sethet pedig a könyvgyűjteménye.

Seth a könnyein át bólintott, én pedig egy villanásnyi irigységet éreztem a nagyi könyvtára miatt.

– Elvihetsz egypárat – ajánlotta fel, mert persze megint olvasott a gondolataimban.

– A Stephen Kingeket – mondtuk egyszerre, és elnevettük magunkat.

Seth nem kedveli Stephen Kinget, de én imádom. A Christine a kedvencem.

A hagyaték következő oldala még fontosabbnak tűnt. A tetején az Instrukciók szó állt, alatta pedig felismertük a nagyi kézírását.

Mindketten közelebb hajoltunk.

– Nem akarok temetést! – írta az ő határozott, dőlt betűivel. – Hamvasszanak el, és olyan dolgok közelében szórjanak szét, amelyek növekednek.

Egy pillanatra elakadt a lélegzetem. Újra és újra elolvastam a mondatot, Seth pedig gyengéden végigsimított az anyja szavain.

– Amelyek növekednek, hát, nem lep meg túlságosan – szólalt meg mosolyogva, és a tekintete végigfutott a mindenütt virágokkal díszített szobán. Aztán észrevettük, hogy az utolsó mondat meg van csillagozva.

* lásd a hátsó oldalon

Megfordítottuk a lapot, és a hátoldalán, ahol több hely volt írni, folytatódott a szöveg.

Drágáim! – kezdte a nagyi, én pedig halkan felzokogtam. – Egy szépséges kertben szeretnék nyugodni. Lejjebb megadtam négy lehetőséget, de kérlek, nehogy bajba kerüljetek, amikor szétszórjátok a hamvaimat. Megérdeklődtem, és ehhez elvileg engedély kell, de ha diszkréten csináljátok, senki sem zavar majd. Hálásan köszönöm, nagyon szeretlek titeket…, és kérlek, gondosan olvassátok el, amit írtam!

A galléromba töröltem a szemem, mire a szemhéjtus rögtön összekente a fehér anyagot. Megrázó volt látni a nagyi kézírását, eszembe jutott róla a kórházi ágyon fekvő teste, és hogy nem csak álmodtam ezt az egészet. Az instrukciók az ő hangján csendültek fel a fülemben, és rájöttem, hogy soha többé nem fogom hallani ezt a hangot.

Vajon legalább elmentettem egypár hangüzenetét?

– A legtöbb helyet nem ismerem – mondta Seth, és végigfuttatta az ujját a nagyi listáján. Aztán felpillantott, meglátta, hogy hüppögök, és ő is elsírta magát.

Gondolom, a sírás olyan, mint az ásítás: ragadós.

– Nem tudom elhinni, hogy az anyám halott, nekem pedig el kell hamvasztatnom őt, és szétszórni egy rohadt kertben – szipogta, és a plafonra meredt. – És hol a pokolban van Becca?

– Valószínűleg az ágyán ülve épp egy könyvet olvas arról, mit kell tenni, ha meghal egy szeretted… ahelyett, hogy tényleg tenne valamit most, hogy meghalt valaki, akit szeretett.

– Bassza meg! – kiáltotta a nagybátyám elkeseredetten.

– Ethan már úton van? – kérdeztem.

– Mondtam, hogy várjon, míg ki nem találjuk, hogyan tovább.

Ebben a pillanatban Seth a szeme körüli ráncok és az ősz haj ellenére is úgy festett, mint egy kisgyerek. Éreztem, hogy nem vagyok túl nagy segítség, úgyhogy mély levegőt vettem, és jól megfontoltam a következő lépést. Mellette kell állnom ebben az egészben.

– Azt akarta, hogy hamvasszuk el, szóval legyen így. Utánanézek a krematóriumoknak – mondtam, és feltápászkodtam a padlóról.

– Lor, várj, ez inkább felnőttfeladatnak tűnik. Nagyon sok mindenben segíthetsz még. Végül pedig Beccának is muszáj lesz befutnia, és átvenni tőlünk némi szervezést.

– De én szeretném elintézni a krematóriumot. Nézz rám! – ezzel a fekete leggingsemre, a lila hajamra és a retró ruhámra mutattam, amit azért vettem, mert a horrorfilmekben látott, démonok által megszállt babák cuccaira emlékeztetett. – Zombikról és szellemekről írok, az arcfestékem erős és fenyegető. Pont úgy festek, mint akinek krematóriumokat kell keresgélnie. Viszont nagyon nem szeretném végigtelefonálni a Feldbergeket és Helen nénit. Az rád marad.

– Jogos – Seth bácsi hátrahanyatlott a szőnyegen. – Ó, azok a nyomorult Feldbergek! – mormolta.

*

A szobámba érve az ágyra heveredtem, és a telefonomat kinyújtott karral magam fölé tartva kigugliztam, melyik templomban töltöttük a nagyival minden évben az ünnepeket, majd felhívtam a telefonszámot.

– Bókertov[2] – szólt bele a kagylóba egy női hang.

– Önnek is! – vágtam rá, remélve, hogy ez a megfelelő válasz. – A nevem Lori Seltzer. A nagymamám és én Önöknél szoktuk ünnepelni a jom kippurt.[3] Mindegy, a lényeg, hogy ő… épp most hunyt el, és csak azt szeretném kérdezni, hogy… hol hamvasztatják el magukat a híveik?

– Lori, beszélhetnék a szüleiddel?

– Az anyám sajnos nincs itt – feleltem tétován, mert megzavart a feltételezése, hogy a szüleim mellettem vannak, és kettő van belőlük. – Csak szeretnék segíteni a családomnak azzal, hogy információt szerzek a hamvasztásról.

– Értem, drágám. Sajnos mi nem vállalunk hamvasztást.

– Tudom, hogy nem maguk hamvasztják el konkrétan, mármint a templomban – válaszoltam –, de meg tudná mondani, hová fordulhatunk ezzel a problémával?

– Nem, drágám. Úgy értem, a Beth El nem ajánl hamvasztási szolgáltatásokat, ugyanis a zsidóknál nem szokás a hamvasztás – suttogta a kagylóba. – A mi köreinkben nem ajánlatos.

– Ó! – mondtam meglepetten. Ez újdonság volt. – Miért?

– Mert szabályellenes – felelte.

– Milyen szabály?

– Hát…, gondolom, a Talmudé.[4]

– Ó! Ezt jó tudni!

– Sajnálom, nem akartam ilyen barátságtalan lenni – folytatta –, de a legtöbb zsidó úgy véli, a test bemocskolása tilos, és ebbe a hamvasztás is beletartozik. Ezért nincsenek tetoválásaink és pirszingünk sem, mert a zsidó temetők nagy része nem engedélyezi.

– Értem – motyogtam, és végigsimítottam a jobb fülemben fityegő, három ezüstkarikán.

– És köze van a holokauszthoz is – tette hozzá a nő.

– A holokauszthoz? – suttogtam. Nagyi is mindig így emlegette a holokausztot, suttogva.

– Igen. Tudod, sok zsidó eleve elutasítja a hamvasztás gondolatát a holokauszt alatt tömegesen elégetett áldozatok miatt.

– Ó! – kezdtem nagyon hülyén érezni magam. Ennek a nőnek minden oka megvan, hogy megsértődjön a hívásom miatt. Vajon Sheryl nagyi tisztában volt mindezzel?

– Nagyon sajnálom – böktem ki. – Nem tudtam.

– Semmi baj, drágám. Ha szeretnél bejönni a zsinagógába, Grossmann rabbi egészen biztosan szívesen leül beszélgetni veled és a szüleiddel, hogy számba vegyétek a lehetőségeket. De ma kell jönnöd, mert a temetéseket vasárnap tartjuk, ma pedig péntek van, és még a sábesz kezdete előtt el kell intéznünk mindent.

– Nem, köszönöm – feleltem. – A nagymamám egyértelműen kijelentette, hogy hamvasztást szeretne, nekem pedig találnom kell egy helyet, ahol megcsinálják. Sajnálom, ha szörnyen és sértően hangzik, és ettől rossz zsidók leszünk.

Csend.

– Ööö, szégyellem megkérdezni, de tudja esetleg, hol végeznek hamvasztást? – kérdeztem, miután megköszörültem a torkom. – Ki mást hívhatnék fel?

– A keresztényeket – válaszolta a nő színtelen hangon. – Náluk szokás az ilyesmi.

– Jogos – vágtam rá, majd megköszöntem a segítségét, és letettem.

Miközben Chrisék háza felé tartottam, átfutott az agyamon, hogy mindent elmondok az anyukájának – ő egészen biztosan kimerítő választ tudna adni arra, hogy zajlik a hamvasztás a keresztényeknél –, de tudtam, hogy rögtön felelősnek érezné magát értem, és mindenáron segíteni akarna. Csak sajnos mindig túltolja.

Ekkor jutott eszembe a Walsh Temetkezési Vállalat, ami mellett hétezerszer elmentem már abba a turkálóba tartva, ahol szuper halloweenkosztümöket és retró napszemüvegeket lehet kapni. Emlékeztem a nagy lóherére a feliraton, és az alatta lévő sorra: Megfizethető temetkezési szolgáltatások az egész családnak.

Felhívtam őket, és miután egy férfihang barátságos helló!-val üdvözölt, egy csomó kérdés bukott ki belőlem:

– Lehet maguknál hamvasztást kérni? Zsidóknak is megcsinálják? El tudják hamvasztani a nagymamámat?

– Nos, a válasz minden kérdésre igen – felelte. – James Walsh vagyok, örömmel állok rendelkezésére. Be tudna ugrani esetleg ma délután?

Nos, így kerültünk ide.

*

Mr. Walsh továbblapoz a katalógusban, és végre felbukkan a szolgáltatás, amiért idejöttünk. A lap tetején a felirat: Porból lettünk és porrá leszünk.

– Manapság leginkább hamvasztásokat végzünk, a hagyományos temetés egyre ritkább – jegyzi meg Mr. Walsh. – Az emberek szeretnék csökkenteni az ökológiai lábnyomukat. Tisztelettel akarnak adózni a világban elfoglalt helyüknek, még a halál után is.

Mr. Walsh szeme kerekre tágul és kifényesedik, miközben erről beszél, én pedig elmosolyodom. Szemmel láthatóan szereti a munkáját. Jó neki.

– A hamvasztást nem itt végezzük, hanem a chelmsfordi krematóriumban – folytatja –, és a következő két nap folyamán sor is kerülhet rá. Kapcsolatba lépünk a kórházi halottasházzal, szóval nem kell aggódniuk a test elszállítása miatt.

Megköszörüli a torkát.

– A tárolásról kell még szót ejtenünk. Több lehetőség is rendelkezésre áll a maradványokat illetően, vessünk rájuk egy pillantást, és megmutatom…

Seth bácsi meg én egyszerre kapjuk fel a fejünket.

– A maradványokat?

– Igen – bólint Mr. Walsh. – Tudják, sokan sírba temetik a szerettük maradványait, hagyományos temetési szertartást rendeznek. Mások inkább magukkal viszik…, és természetesen arra is van lehetőség, hogy elhelyezzük őket egy urnában.

Ezzel továbblapoz, egy urnákról készült fotókkal teli oldalra. A legtöbbnek nagyon visszafogott színe van, legfeljebb némi ízléses díszítéssel, de az egyiken például a Red Sox logója virít. Baseball-urna. Látom, hogy Chris is kiszúrta, mert igyekszik elfojtani a mosolyát.

– Lefogadom, hogy egy csomó ember odavan azért a Red Sox-osért – jegyzem meg a lehető leghalkabban.

– Valóban – helyesel Mr. Walsh. – Azt reméljük, ez megfelelő alternatíva lehet azok számára, akik legszívesebben a Fenway Parkba temetnék a szerettük maradványait. Az ugyanis sajnos tilos.

– Ilyen tényleg létezik? – kérdi Seth bácsi undorodva. – Egy baseballstadionba viszik a hamvakat?

– Ó, igen – kuncog fel halkan Mr. Walsh. – Az unokaöcsém túravezetőként dolgozik a stadionban, és legalább hetente egyszer rajtakap valakit, hogy maradványokat próbál szórni a lelátó rései közé. Persze leállítja őket, ha tudja, de van, aki túl gyors.

– Ez nagyon fura – szól közbe Chris.

– Undorító – teszem hozzá.

– A Red Sox-imádat örök. Mindig elmondom azoknak, akik jegyet vesznek, hogy az egész stadion tele van a rajongók maradványaival – meséli Mr. Walsh.

– Jézusom! – bukik ki Seth bácsiból, és mindannyian a szemben lógó Franken-Jézusra pillantunk.

– Ami az Önök szándékát illeti – folytatja Mr. Walsh, aki szeretne visszatérni az üzlethez –, vannak kisebb urnáink is, amennyiben esetleg több ember között szeretnék szétosztani a maradványokat.

Ahányszor csak kimondja, hogy „maradványok”, szorosan összepréselem az állkapcsom. Nem merek Sethre nézni, mert tudom, hogy ő is alig bírja visszafojtani a nevetést.

Valószínűleg nem vagyok túl jó az érzelmeim elrejtésében, mert Mr. Walsh kényelmetlenül feszengeni kezd.

– Elnézést, valami vicceset mondtam?

– Csak folyton azt ismételgeti, hogy „maradványok”.

– Így nevezzük hivatalosan valakinek a hamvait? – kérdezi Chris, én pedig megkönnyebbülök, hogy neki is új ez a kifejezés.

– A „hamvak” már nem politikailag korrekt? – szól közbe Seth.

Mr. Walsh közelebb húzza a székét. Sötétzöld zakót visel, ami elég bölcs választás. Ugyanis hiába tombol odakint nyirkos, harminchat fokos hőség – a legszörnyűbb augusztus végi kánikula Bostonban –, a temetkezési vállalat légkondijától meg lehet fagyni idebent. Én is vacogok a hosszú, fekete ruhámban, amit indulás előtt kaptam magamra, és ahogy Chris karjára pillantok, látom, hogy libabőrös.

Világoskék pólóban van. Kizárólag farmerek vannak a szekrényében, valamint ehhez hasonló, visszafogott színű pólók, ráadásul ugyanebből a márkából, mert imádja az anyag puhaságát. Mind ugyanúgy áll rajta, és mind kihangsúlyozza azt, ami a legjobban tetszik benne.

A kulcscsontját, amit iszonyúan szeretnék megérinteni.

– Feltételezem, hogy ez a hivatalos megnevezés – szólal meg Mr. Walsh, kizökkentve ezzel a legjobb barátom néma tárgyiasításából. – Továbbá azt hiszem, azért is használjuk ezt a terminust, hogy felkészítsük a családokat arra, amit kapnak majd.

– Arra, amit… kapunk? – Seth feszengve megvakarja a csuklóját.

– Ha az emberek azt a szót hallják, „hamvak”, csupán erre számítanak. De… önök nem csak hamvakat kapnak. Az emberi maradványok nem hasonlítanak a cigaretta hamujához, vagy ahhoz, ami egy tűz után marad. A filmekben szereplő krematóriumok miatt mindenki azt hiszi, hogy a testek egyszerűen elégnek, szürke porrá válnak.

– Mint a Végtelen háború végén – veti közbe Chris, Seth meg én pedig lenyűgözve fordulunk felé: hármunk közül ő az egyetlen, akinek tényleg köze van Jézushoz, erre egy Bosszúállók-filmet emleget a saját keresztény környezetében. – Bocsánat! – folytatja, és elvörösödve a padlóra mered. – Ez hülyeség volt.

– Nem, egyáltalán nem! A Végtelen háború nagyszerű példa! – Mr. Walsh megveregeti az asztalt Chris előtt, mintegy megerősítésül. Láthatóan annyira odavan attól, hogy közös kulturális hivatkozást talált egy tinédzserrel, hogy kénytelen vagyok azt feltételezni, nincs túl sok barátja a vállalkozáson kívül. – A filmben az emberek porállagú hamuvá válnak – folytatja lelkesen –, ám amikor elégnek, nem ez történik. Szeretnénk, ha mindenki megértené, hogy az, ami az ember után marad – vagyis a maradványok –, egyáltalán nem puszta hamvak.

– Tehát, hogy néznek ki a maradványok? – érdeklődik Seth, és jobb kezével megmarkolja az asztal szélét.

– Az emberi csontok kalcium-foszfátból állnak – feleli Mr. Walsh. – Kemények, erősek és fehérek, majdnem annyira, mint a kő. Emiatt a maradványok sokkal inkább úgy néznek ki, mint a… sóder.

Tapintatosan csendben marad, amíg próbáljuk megemészteni a sóderré váló Sherly nagyi gondolatát. A gyomrom összeszorul, a szám pedig egy pillanat alatt kiszárad.

– Segítene, ha mutatnék egy képet arról, mit láthatnak majd a folyamat végén? – tudakolja Mr. Walsh.

– Nem. Kösz, nem – vágja rá Seth, mielőtt igent mondhatnék.

Borzasztóan szeretnék látni egy képet a maradványokról – hogy felkészülhessek a dologra –, de néma maradok, mert Seth még nem áll készen rá. A szeme tiszta vörös, és hirtelen újra elsírja magát. Mr. Walsh elővarázsol a semmiből egy doboz zsebkendőt, és elénk csúsztatja.

Chris megragadja a kezem az asztal alatt. Érzi, hogy én is mindjárt elvesztem az önuralmam. Amikor így olvas bennem, olyan borzasztóan erős a szerelmem iránta, hogy legszívesebben a székem alá bújnék.

Mielőtt ráparancsolhatnék az agyamra, hogy álljon le, már látom is, amit nem kellene: elképzelem, hogy szexelünk. Az ágyamban fekszünk, vagy az ő ágyában, vagy a suli futballpályáján, vagy a pláza előtt – mindez három másodpercen belül pereg le bennem.

Aztán elképzelem, hogy öregek vagyunk, és a közös ágyunkban haldokolunk.

Aztán együtt hamvasztanak el minket, és azon a rettenetes, hülye Red Sox-urnán osztozunk egy örökkévalóságon át.

Felé fordulok, és most, hogy hatalmas barna szeme rám szegeződik, úgy érzem, én vagyok az egyetlen lány a világegyetemben – de tudom, hogy épp az ellenkezőjéről van szó.

Ő a legjobb barátom és a legfőbb inspirációm, általa születnek a legjobb szövegeim. Az élő lelkiismeretem, az ember, akit soha életemben nem akarok elveszíteni. Nem kockáztathatom meg, hogy megszűnjön ez a különleges kapcsolat, ezért félresöpröm az érzelmeimet, abban a reményben, hogy egyszer elmúlnak – és így megtarthatom őt.

Két héten belül megkezdjük az utolsó iskolaévünket, és egyben eljött az N-akták utolsó négy lapszámának ideje is. Annyi történetünk van még. Már kitaláltuk azt is, minek öltözünk halloweenkor (egymáshoz illő, göndör parókákat vettünk, így mindketten Neil Gailmanként jelenünk majd meg). Elterveztük, hogy kihagyjuk az érettségi bált, és Salembe utazunk, hogy egy valódi asztrológussal jósoltassunk magunknak a tarotkártyáinkból.

De mi lesz most mindezzel?

Kihúzom a kezem az övéből, hogy letöröljem a sminkem, ami már teljesen a szemembe folyt. Seth bácsi is igyekszik összeszedni magát: a hajába túr, és megdörzsöli az arcát.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha elölről kezdjük – jegyzi meg Mr. Walsh. – Mindenki lélegezzen mélyeket, hozok egy kis perecet, aztán szép nyugodtan elmondom, hogyan zajlik majd a dolog.

HARMADIK FEJEZET

Huszonnégy órával később Chris és én a szobám padlóján ülünk és rajzolunk, akárcsak egy átlagos napon. Az ágyamnak dönti a hátát, a vázlatfüzete a térdén nyugszik. A haja, nyár lévén, rövidre van vágva, és ebből a szögből látom az állán kiütköző, apró sörtéket. Egyszerűen elragadóak.