BÁLINT ERIKA

FÉLSZÁRNYÚ ANGYALOK

Könyv Guru

Budapest, 2024

„Félszárnyú angyalok vagyunk mindannyian, ezért csak akkor tudunk repülni, ha átöleljük egymást.”

Képesek vagyunk erre, és elfogadni a másságot?

Mi történik, ha egy reményekkel teli fiatal pár váratlan kihívással szembesül, mert gyermekük fogyatékkal születik? Hogyan tudnak megbirkózni a traumával?

Ez a küzdelmekkel teli, húsz évet átfogó, fiktív családtörténet mégsem csak dráma. Iróniával mesél arról is, milyen a „normálisok” társadalma, milyenek vagyunk mi, akik sokszor értetlenséggel vagy kirekesztéssel fordulunk a másság felé, bármi is legyen az.

Egy mai történet az elfogadás és a szeretet erejéről.

FÉLSZÁRNYÚ ANGYALOK

I. RÉSZ

II. RÉSZ

III. RÉSZ

IV. RÉSZ

A történet megírása során Noémi karakterének megformálásához az interneten megtalálható Down-szindrómás személyek által írt magyar és angol nyelvű blogokat, bejegyzéseket, vallomásokat, valamint egy tizenhét éves, Down-szindrómával élő lánnyal készített interjúmat használtam fel.

Minden egyéb a képzelet műve.

Köszönet Nórinak, Andreának és Kingának

I. RÉSZ

1.

Az ikrek szüleinek találkozását a véletlen szülte.

A két fiatal egy fürdőben ismerkedett meg. Véletlenül történt, hogy mindkettőjüknek épp azon a hétvégén támadt kedve egy kis kiruccanásra és wellnessre, valamint a véletlen műve volt az is, hogy mindketten ugyanazt a vidéki fürdőt választották, amelynek büféjében aztán szinte egyszerre értek a pulthoz, és mielőtt eldönthették volna, ki érkezett előbb, a kiszolgálónő már fel is tette a személytelen kérdést: mit parancsol?

Talán ez a copfos nő eldönthette volna, hogy melyiküké a rendelés elsőbbsége, ő azonban aznap a szokásosnál is kevesebb lelkesedéssel végezte a dolgát, mert az elromlott légkondicionáló miatt beálló fullasztó hőség felerősítette a régóta benne motoszkáló érzést: a fizetése kevés ahhoz, hogy még kedves is legyen a vendéggel. Ezért aztán gépiesen, fel sem pillantva végezte a munkáját, így segítség híján a két fiatal egyszerre válaszolta: egy kakaós csigát! Egymásra néztek, mindketten elmosolyodtak a rendelés véletlen azonosságán, de más nem történt.

A harminchat fokos vízben futottak össze újra. Kata már nyakig merülve ült a medence oldalán körbefutó padkán, várva, hogy az oldalfalba épített fúvókákon keresztül meginduljon a masszírozó vízsugár, amikor meglátta a kakaós csigás férfit a büféből, amint belelép a medencébe, és karjával mintegy széthajtva maga előtt a vizet elindul felé. Legalábbis Katának úgy tűnt, egyenesen felé tart, és egyáltalán nem örült ennek, nem szándékozott mélyebb ismeretséget kötni ezzel a fickóval. De feleslegesen aggódott, mert a férfi szó nélkül foglalt helyet mellette, éppen abban a pillanatban, amikor a fúvókák hangos robajjal köpni kezdték a vizet.

Húsz percet ücsörögtek egymás mellett a hátukat masszíroztatva ebben a zajos zubogásban, anélkül, hogy a férfi bármi jelét adta volna annak, hogy felismerte Katát, vagy hogy szólni kívánna hozzá. Csak akkor fordult Kata felé, amikor abbamaradt a hátukat szurkáló víz csobogása, és nyomulósnak egyáltalán nem nevezhető stílusban, félénken tette fel a kérdést: ízlett a kakaós csiga?

Így indult az ismeretségük, amely később számos csodálatos egybeesés folytán a házasságukhoz vezetett.

Az első, ámulatba ejtő véletlen az volt, hogy amikor bemutatkoztak egymásnak, kiderült, mindkettőjük vezetékneve Lánci, majd folytatódott Gábor foglalkozásával. Elmondta, brókerként dolgozik egy budapesti bankban, Katának pedig épp akkortájt támadt problémája ugyanezzel az intézménnyel, mert részletre vásárolt kocsijának hitelkamatát egyik napról a másikra megemelték, holott a szerződésben fixnek ígérték. Ez a tény alkalmat adott Gábornak, hogy felajánlja, fussanak össze Pesten, ránéz ő arra a szerződésre, hátha lehet valamit kezdeni vele.

Így is történt, összefutottak, később pedig egyre többször találkoztak, és már nem csupán a szerződés miatt.

Akkoriban Gábor a harmincas évei elején járó, pengeéles agyú, de jóképűnek egyáltalán nem nevezhető férfi volt. Alacsony termete, pocakos alkata, ritkás, szőke haja, kisbabásan rózsás, hófehér bőre hátrányos helyzetbe hozta a párkapcsolatok létesítése terén. (Csak élete későbbi szakaszában kezd el rendelkezni azokkal az egzisztenciális és anyagi javakkal, amelyek sok nő szemében felülírják majd fizikai hiányosságait.)

Katának, aki akkor már harmincegy éves múlt és műfordítóként dolgozott az egyik szépirodalmi kiadónál, szintén jócskán akadtak párkapcsolati nehézségei. Őt sem lehetett klasszikus szépségnek tekinteni, kicsit vastag volt a bokája, szeplős orrán szemüveget viselt, és komoly feladatot jelentett rakoncátlan vörös fürtjeinek kordában tartása is, amelyeket annak idején, kamasz korában (a könnyebb kezelhetőség okán) fiúsan rövidre nyíratott. Az iskolában szeplői miatt pulykatojásnak csúfolták, és talán ekkor gyökeresedett meg benne az a na, majd én megmutatom nektek attitűd, amely egyfajta védőpáncélt jelentett számára. (Legalábbis a későbbi események egy bizonyos pontjáig így hitte.)

Úgyhogy két korántsem tökéletes ember találkozott, akik minden testi gyarlóságuk ellenére imádták egymást, és hosszú ideig égi jelnek tekintették, hogy mindkettőjük vezetékneve Lánci.

Aztán kiderült, hogy az a bizonyos névazonosság és az egyéb, mesébe illő véletlenek nem jelentenek semmit, főleg nem sírig tartó boldogságot, úgyhogy később (az események sajátos alakulása során) a sajnálom mellett épp a véletlen lett az a szó, amelynek hallatán Katának mindig görcsbe rándul majd a gyomra.

2.

Mielőtt férjhez ment, Kata a szüleivel élt egy belvárosi, körfolyosós ház második emeletén, még mindig abban a régi gyerekszobában, amelyet korábban húgával, Lizával osztott meg. (Liza akkorra már kirepült a szülői házból, albérletben lakott a szomszéd kerületben, hogy aztán négy év múlva Londonba költözzön, mert úgy érezte, anyjával nemhogy egy lakásban, de egy országban sem kíván élni.)

Kata apját becsületes nevén doktor Lánci Károlynak hívták, de legtöbben, bölcselkedésre való hajlama miatt – felnőtt élete első szakaszában némi iróniával, később már tudományos fokozata okán – csak professzornak szólították. Abban, hogy tudós lett belőle, kiemelkedő szerepet játszott falusi tanítója, aki szent feladatának tartotta a tehetségek támogatását, függetlenül családi hátterüktől. Így elérte, hogy bár a professzor apját azokban az ötvenes években származása miatt az újonnan épülő szocialista társadalom nemkívánatos elemének tekintették, fia mégis bekerülhetett a közeli nagyváros jó hírű gimnáziumába, és kollégiumi helyet is kapott. Mire leérettségizett, kortársaitól eltérően már ismerte a világirodalom remekeit és némi filozófiai olvasottsággal is rendelkezett. Mindennek két komoly következménye lett: egyrészt szellemi értelemben korán felnőtté vált, másrészt ebből fakadt éles, szarkasztikus fogalmazása a világ dolgait illetően, mígnem pályája végén egy, a mássággal kapcsolatos tudományos cikke fogadtatása kapcsán azt mondta Katának, rájöttem, csillagom, nem kell már a nyüzsgés, mert nagyon fárasztó dolog bármilyen igazságért elmenni a falig, főleg, mert vannak falak, melyeknek tégláit a mindennek ellenálló emberi butaság malterjával ragasztották össze.

Kata anyja, doktor Kőrösi Ilona az a típusú, mindig elegáns nő volt, aki úgy viselte a kosztümjeit, akár egy díszegyenruhát, szinte a mellére lehetett képzelni a kitüntetéseket is. Büszkén használta neve előtt a doktori titulust, melyet a jogi egyetem elvégzésével szerzett. Ügyvéd lett belőle, és ez a hivatás lassan elsorvasztotta élete szinte minden egyéb dimenzióját, úgyhogy egy idő után már otthon is csak foglalkozása megnevezésével emlegették. Majd kaptok az ügyvédnőtől, ha hazajön, fenyegette például nemegyszer lányait a professzor.

Pedig Kőrösi Ilona sem ügyvédnőként jött a világra, hanem mint apja és anyja Iluskája, későn érkezett szeme fénye, akinek korán megöregedő, ezernyi testi bajjal küszködő szülei mellett hamar felnőtté kellett válnia. Az egyetemet is munka mellett végezte, és ezt nem lehetett másként, csak teljes összeszedettséggel, a felesleges dolgokat kigyomlálva életéből. Bár házasságának korai időszakában szerelem fűzte a professzorhoz, idővel az érzés szertefoszlott, és nem maradt más a helyén, csak a kötelesség.

Kőrösi Ilona egyébként a maga részéről nem hiányolta az érzelmeket, ha lányai az anyai szeretet hiányával vádolták, nem is értette, miről beszélnek. Úgy vélte, a család nyugalmának csak ártanak a szenvedélyek. Kimértség és józanság jellemezte, sosem ragadták el az indulatai, sem a munkában, sem otthon, tetszése vagy nem tetszése ötösben csúcsosodó osztályzatok formájában fogalmazódott meg. Az apátok, ahogy a legtöbb férfi, egy nulla, mondta el lányainak sokszor.

Ha Katának akkoriban azt mondták volna, bármiben is hasonlít az anyjára, kézzel-lábbal tiltakozott volna. Pedig volt közös vonásuk: az elkövetkezendő években benne is minden mást felülírt a kötelesség.

3.

Gábor hagyományos elveket valló, régi, polgári famíliából származott. Apjának életét sokáig meghatározni látszott a családra sütött bélyeg: osztályidegen. Aztán változni kezdett a világ, és Lánci Kornélt második nekifutásra felvették a pénzügyi főiskola esti tagozatára. Nagy karriert így sem futott be, banktisztviselő lett egy lipótvárosi OTP-fiókban. Ebben a számára ellenséges világban a becsület és a tisztesség kettősébe kapaszkodott. (Ennek szellemében nevelte fel Gábort is, aki élete derekán ráébred majd, mennyire képlékeny fogalmak ezek.)

Idősebb Láncit az élet nehézségein az említett erkölcsi alapelveken kívül az MHK-szemlélet segítette át. (Az MHK egy ötvenes évekbeli sportmozgalom szlogenjéből kialakult mozaikszó volt, a munkára, harcra kész rövidítése.) MHK, vetette bele magát olyan eseményekbe, amelyekkel kapcsolatban úgy érezte, elkerülhetetlenek, de személyes akarata nem tudja majd befolyásolni kimenetelüket. (Ez az attitűd okozta, hogy feleségével ellentétben ő később, az unokái megszületése után is képes lesz majd megőrizni hidegvérét.)

Gábor anyjának, Bánki Rózának a születési anyakönyvében az apa rubrikában a személye ismeretlen bejegyzés szerepelt, és az asszony hiába várta, egyszer kiderül apja kiléte, anyja, az összeszorított szájú munkásasszony úgy halt meg, hogy az apáról egyebet nem árult el, csak annyit: egy szemét volt. Talán ez vezetett oda, hogy Láncinéban egész életében maradt némi idegenkedés a férfinemmel szemben.

Mikor férjhez ment, a csepeli gyár irodista pozícióját hagyta oda, hogy aztán élete végéig feleség és háziasszony legyen, aki méltósággal viseli sorsának csapását, hogy egyetlen gyermeke lány helyett fiú lett. Erről sosem panaszkodott, csalódottságát talán csak abban a sokszor ismételt történetben lehetett tetten érni, miszerint Gábornak négyéves koráig vállig érő, hullámos haja volt, és ő szerette fésülgetni az arany fürtöket, mígnem egy nap férje levitte az ő szeme fényét a fodrászhoz, hogy aztán egy rövidre nyírt hajú kisfiút hozott vissza. Így amikor kiderült, hogy Gábor unokával ajándékozza meg, ráadásul rögtön kettővel, és mindkettő lány lesz, megköszönte istenének ezt az ajándékot. (Azonban boldogságára később, a gyerekek világra jövetelekor bizonyos körülmények árnyékot vetnek majd.)

„A család a társadalom mikrokozmosza, a hely, ahová születünk, és amely majd meghatározza későbbi sorsunkat. Egy jól működő, pozitív értékekkel rendelkező család hozzájárul a beleszületett személy maximális önkiteljesítéséhez, még akkor is, ha az illető történetesen fogyatékkal jön a világra, vagy élete során bármilyen okból fogyatékossá válik” – írja majd sok-sok évvel később egyik születendő unokája az egyetemi szakdolgozatában.

4.

Úgy tűnt tehát, nemcsak a fiatalokat, de családjukat is egymásnak teremtette az Isten, hiszen hasonlóképpen tépázta meg őket a történelem forgószele, és bár általa a két apa a politikai mező ellentétes oldalára sodródott, vitát sosem folytattak, a családi béke mindennél fontosabb volt számukra. Az asszonyok nehezebben értettek szót, doktor Kőrösi Ilona butácska, elkényeztetett nőnek tartotta Láncinét, akinek szemében pedig örök szálka maradt nászasszonya doktori címe. Ha nem a család lett volna a fontosabb, ő is elérhetett volna bármit, öntötte el nemegyszer az epe, de egymásról alkotott véleményüket megtartották maguknak, így aztán mindannyian leplezetlen örömmel várták az esküvő után pár hónappal megfogant ikrek születését.

A közös otthont Budakeszin rendezték be, abban a házban, amelyet Gábor örökölt az apai nagyanyjától. Az épület felújításában és benne a gyerekszoba létrehozásában az egész család tevékenyen részt vett, igaz, Kőrösi Ilona elsősorban a vásárlásokba befektetett pénzzel járult hozzá a munkálatokhoz. Talán ez okozta, hogy Kata egyre inkább úgy érezte, anyja szeretetnyelve a pénz, habár azt nem tagadhatta, hogy az ügyvédnő azért időről időre maga is megjelent, és építő kritikával segítette a felújítás folyamatát.

Színes falú lett a születendő babák birodalma, hófehér kiságyakkal, hozzájuk épített pelenkázóval, rózsaszín műanyagkáddal, virág- és kisállatmintás törölközőkkel, törpikés és mókusos ágynemű-garnitúrákkal. Boldog családi életet képzeltek oda, egy meseország várta az ő tökéletes tündérkéit.

De a sors felülírta a mesét, újra kellett kalibrálni az egész történetet.

5.

A várandósság kilenc hónapja alatt semmi sem utalt arra, hogy bármi probléma lenne az ikrekkel, a szülés is rendben zajlott, tíz perc telt el a két kislány világrajövetele között.

Amikor a másodjára megszületett babát is megvizsgálta a gyerekorvos, valamit súgott a szülésznek, nem lehetett hallani a szavait, de ahogy befejezte mondandóját, súlyos csönd nehezedett a szobára. Katának ettől összeszorult a gyomra, azonban rossz érzését próbálta elhessegetni, hiszen saját szemével láthatta, ikrei tökéletes kisbabák. Még akkor is mindent rendben talált, amikor az első szoptatás estéjén tetőtől talpig szemügyre vette apró testüket.

Bizonyára valamennyi kórházban megvan a rendje, ki és milyen módon közölje a családdal az újszülöttel kapcsolatos rossz hírt, és az is biztos, hogy a letaglózó tények miatt az erre kijelölt időpont sohasem lehet megfelelő. Mindenesetre ebben az intézményben a gyermekorvos épp akkor jelent meg, amikor a család ott állt az ágy mellett, hogy gratuláljon a kismamának.

A doktor középkorú férfi volt, aki (tekintettel a pályafutása során szerzett tapasztalataira) a maga részéről a rövid, tárgyilagos közlést részesítette előnyben, ha bármilyen problémát közölnie kellett a megszületett gyermekkel kapcsolatban.

– Sajnálom – mondta –, az egyik kislány Down-szindrómás.

(Évekkel később ez a baba, már fiatal felnőttként, egy állásinterjún így vall majd magáról: – Úgy jöttem rá, hogy downos vagyok, hogy egy orvos elmondta anyunak, ő pedig nekem. A suliban Gabi néni azt mondta, ez nem betegség, és szerintem sem, mert én egészséges vagyok. A Papa is azt mondja, nem beteg vagyok, hanem más.)

De a jelenlévők egyike sem látott a jövőbe, így csak a döbbenet maradt: Down-szindróma!

Az orvos röviden felvázolta, miről is van szó, beszélt arról, hogy ez egy véletlen genetikai rendellenesség, amikor a 21-es kromoszómának egy darabja vagy egy egész példánya pluszban van, és ez a plusz genetikai anyag fejlődési zavart okozva a Down-szindrómával együtt járó jellemzők kialakulásához vezet, leggyakrabban gyenge izomtónushoz és alacsony testmagassághoz, ferde metszésű szemekhez, a tenyéren végighúzódó mély barázdához, valamint számos betegséghez, illetve bizonyos betegségekre való hajlamhoz. Magyarázata során igyekezett objektív maradni, szakirodalmi tényekre támaszkodni, mégsem tudta nem észrevenni a fiatal anya szívszorító riadalmát, így, bár hamis illúziókkal nem kívánta kecsegtetni, mondandójához mégis hozzáfűzte:

– Ettől eltekintve az összes Down-szindrómás személy külön egyéniség, akiknél ezek a szervi problémák különböző mértékben vannak jelen, vagy akár teljesen hiányoznak.

Kerülte a kismama tekintetét, amikor végül arról kellett beszélnie, amire mindenképpen számítani kell: nevezetesen a szindrómával együtt járó értelmi fogyatékosságra, amely persze szintén különböző fokú lehet.

Kata nem értette az egészet. Kromoszóma-rendellenesség? A modern orvostudomány korában, akkor, amikor a fogamzástól a szülésig ezernyi vizsgálaton esett át? Hogy fordulhatott ez elő?

Aztán előtolakodott benne a kép: egy magas drótkerítéssel körbezárt udvaré, ahol furcsa kinézetű gyerekek játszottak. Először akkor látta őket, amikor iskolába kezdett járni, és az első napon az anyja érte ment. Hazaútjuk az udvar felé vezetett, és amikor mellé értek, egy kisfiú állt a kerítés drótfonata mögött, őket bámulta, holdvilágképe volt, apró orral, ferde vágású szemekkel, folyt a taknya meg a nyála, és akkor az anyja tovább húzta őt: gyere, menjünk, ezek beteg gyerekek, mongolidióták.

– Mongolidióta a gyerekem? – kérdezte Kata kétségbeesetten.

– Ma már nem így nevezzük őket – válaszolta neki az orvos, de ez nem vigasztalta meg, sírni kezdett. A család többi tagja pedig úgy reagált, ahogy egyéniségükből fakadóan elvárhatták tőlük, vagy ahogy az néha a kritikus helyzetekben megtörténik: úgy, ahogy nem várták volna tőlük.

Kőrösi Ilonát például elhagyta legendás kimértsége, olyan pert akasztok a maguk nyakába, hogy megemlegetik!, ordította; Gábor nem szólt semmit, csak állt ott, mint akivel épp akkor közölték, tévedés történt, mégsem az övé a főnyeremény; Lánciné könnyes szemmel maga elé suttogott. A mi családunkban sosem fordult elő ilyen; a professzor pedig felszisszent, drága nászasszonyom, a miénkben sem, de számít ez bármit is?

Lánci Kornél azon a napon, amikor a baba fogyatékosságát az orvos bejelentette, nem tartózkodott a kórházi szobában, de ahogy értesült a hírről, miszerint egyik unokája Down-szindrómás, csak annyit mondott:

– MHK.

Talán közönyös és szívtelen dolognak tűnhetett ez a nyúlfarknyi reakció az adott szituációban, mégis, ebben a három betűben volt a legtöbb gyakorlatiasság: hát akkor munkára, harcra készen!

Habár lett volna rá mód, hogy a downos babát otthagyják a kórházban, mégsem tették, pedig addigra már tudták: igaz, a kislánynak nincs komolyabb szervi problémája, de azt lehetetlen előre megmondani, hogy megtanul-e beszélni, írni és olvasni, szobatiszta lesz-e, nem lóg-e majd a nyelve örökké.

– Csillagom, a gyerekeinket nem mi választjuk meg, megszületnek, és akkor gondoskodnunk kell róluk – mondta a professzor Katáéknak, és ezt el kellett fogadni.

Mire hazavitték a babákat, már nevet is kaptak, az egyik kislány Zoé lett, a másik, a Down-szindrómás, Noémi, de életük első éveiben csak Cicának és Cicusnak becézték őket, mert egyik, ajándékba kapott kis sapkájuk tetejét horgolt cicafül díszítette. Fénykép is készült róluk, meztelenül fekszenek a hasukon, arcocskájuk a két karjukon, fejükön a fehér cicasapka.

Kata azokban az első időkben a gyenge izomzatú baba etetésén kívül a legtöbbet azzal a kérdéssel gyötrődött, mi lesz, ha nem tudja majd egyformán szeretni a két gyerekét. De kínozta egy másik gondolat is, amelyet talán még az elsőnél is sokkal fájóbbnak érzett, végül is mindegy, a downos babája úgysem fogja tudni megérezni a különbséget. És mire idáig ért gondolatban, mindannyiszor elszörnyedt magán, milyen anya az ilyen. Csak évekkel később jön majd rá, van, ami nehezebb a fogyatékos gyermek elfogadásánál. Egyben tartani a családot, és együtt szembenézni a nehézségekkel.

6.

Kőrösi Ilona mégsem perelt, viszont munkájára hivatkozva egy hónapig feléjük sem nézett, és Katában élt a keserű gyanú, talán anyja tökéletes világába nem fér bele, hogy Down-szindrómás unokája született, és úgy van vele, ha nem vesz róla tudomást, akkor a probléma nem is létezik. Később aztán időről időre megjelent, józan tanácsokat osztogatott, és ahogy mindig, osztályozott: hát ez nulla, ez maximum közepes, és így tovább.

Gábor szülei sem remekeltek a nagyszülői szerepben: ha eljöttek látógatóba, úgy viselkedtek, mintha nem újszülött, hanem éppenséggel halott lett volna a házban. Elképzelhető, hogy előbb-utóbb feldolgozták volna egyik unokájuk fogyatékosságát, különösen Gábor apja, akit az a bizonyos MHK-s szemlélet már korábban is sokszor átsegítette élete egy-egy nehéz periódusán, a sors azonban nem hagyott időt erre. Az ikrek születése utáni szilveszterkor a Balaton felé tartottak, amikor a havas úton megcsúszó autójuk belerohant egy szembe jövő kamionba.

– Még ez is! – sírta el magát Gábor a temetésükön.

Kata akkor nem figyelt fel ennek a megjegyzésnek a mélyebb értelmére, pedig előrevetítette a később történteket. A gyásznak tulajdonította a keserű kifakadást, mert akkoriban Gábor még szinte naponta elmondta: bármi is van, arra kell gondolni, szeretik egymást, még akkor is, ha az egyik gyerekük más.

„A fogyatékossággal születő gyermek felborítja a család egyensúlyát, zavar keletkezik, mert olyan helyzet áll elő, amelyre nincsenek felkészülve, amelynek a kezelésére nem adnak támpontot a társadalmilag elfogadott szokások, rutinok. A fiatal szülőket sokszor csend veszi körül, mert a család, a barátok nincsenek szocializálva arra az esetre, ha egy baba sérüléssel születik, nem tudják, mit kellene ilyenkor mondani” – értekezik majd Zoé huszonötévvel később, A testvér helyzete a fogyatékossággal élőt nevelő családban, avagy az üveggyerek-szindróma című egyetemi szakdolgozatának bevezető részében.

Egyedül a professzor próbálta megkönnyíteni a dolgok menetét, ő viszont férfi volt, így legtöbbször hosszabb időt vett igénybe elmagyarázni neki, miben is tudna segíteni, mintha Kata megcsinálta volna maga. És persze időről időre felugrott hozzájuk Kata húga, Liza is, de ő akkoriban nehéz időszakot élt át. Bár azok csoportjába tartozott, akik képesek akár a lángokon is átsétálni, és ha megégnek, utolsó erejükkel azt suttogják: mindegy, nem fáj, akkoriban mégis sok dolog fájt neki.

– Mi van veled, miért ittad le magad? – faggatta Kata, amikor egy alkalommal részegen állított be.

– Láttam Istit a játszótéren egy cuki kiskrapekkal, amilyet én is szülhettem volna neki, ha nem vagyok olyan hülye, hogy az anyámra hallgatok – roskadt le a kanapéra Liza.

Annak idején, amikor kiderült, hogy Liza Istivel jár, Kőrösi Ilona mindent megtett, hogy szétrombolja ezt a kapcsolatot.

– Annak a fiúnak a szülei cigányok, ő meg egy asztalos, ez nem a te világod, te nem erre születtél! – mondta.

– Rasszista vagy! – sikította Liza.

– Nem rasszista, csak józan!

– De én szeretem!

– Szereted! Persze! Amikor majd elmúlik a nedvek játéka, és ottmaradsz egy idegen kultúrából származó férfival, mihez fogsz kezdeni?

Vitájuknak az lett a vége, hogy Liza végül szakított a szerelmével, Kőrösi Ilonával pedig évekig nem beszélt. Mire beletörődött, az anyján változtatni nem lehet, csak elfogadni olyannak, amilyen, és úgy-ahogy helyreállt a kapcsolatuk, már az ötvenes éveit taposta, és nem győzte elégszer Kőrösi Ilona fejéhez vágni, miatta maradt vénlány.

Úgyhogy azokban az időkben Liza nem bizonyult megbízható segítségnek. Mivel Gábor vállalkozása épp akkoriban kapott szárnyra, ő sem jelentett támaszt Katának, akit nemcsak a rászakadt anyai feladatok tettek kimerültté, de az állandó félelem is: meg tud-e majd fordulni Noémi, felül-e, jár-e, mert ha a hasa alá tette a tenyerét és felemelte, a kis test rongybabaként lógott alá. Ez a csekély izomtónus okozta azt is, hogy lassan szopott, sok időt vett igénybe az etetése, és akkor még törődni kellett a másik babával is. Kata sokszor érezte úgy, ez kibírhatatlan, megfullad abban a gyereksírástól hangos, pelenkaszagú világban.

Végül Kőrösi Ilona (akinek mindig is erőssége volt a problémák racionális megoldása), felhasználva szerteágazó kapcsolatait, szerzett egy megbízható, nyugdíjas csecsemőápolót, Erzsikét, és a vele járó költségeket is magára vállalta.

Erzsike nemcsak az ikrek körüli munkájával vívott ki csodálatot, hanem azzal is, ahogy szinte a semmiből varázsolt ízletes ételeket. (Később, kamaszkora lázadó éveiben Zoé – sokszor meglehetősen igazságtalanul – felemlegeti majd, ha egyáltalán bármi jó emléke maradt a gyerekkorából, akkor az a paprikáskrumpli, amit Erzsike tudott főzni.)

7.

Bár a Budakeszin berendezett otthonnal megszabadultak a belváros zajától, és ez a gyermeknevelés szempontjából valóban ideálisnak tűnt, speciális igényű kisbabájuk miatt azonban mégsem bizonyult jó választásnak, hiszen Katának naponta sokat kellett autóznia, hogy különböző fejlesztésekre hordhassa Noémit.

Az első hónapokban végigjárták az összes létező fórumot, a Down Alapítványtól kezdve orvosokon és pszichológusokon át sokakat, mondanák meg, mi várható Noémivel kapcsolatban. Azonban bárhová fordultak, ugyanazt a választ kapták: a korai fejlesztés az egyetlen járható út, ami ugyan nem fog csodához vezetni, de sokat javíthat a finommotoros és kognitív funkciókon.

Gábor mindannyiszor kiborult ilyenkor, tárgyszerű és logikus gondolkodása ellenére a saját gyerekével kapcsolatban képtelen volt felfogni és feldolgozni a megmásíthatatlan tényeket.

– Miféle szakértők ezek, és miféle ország az, ahol egy pár hónapos babáról kijelentik, hogy értelmi fogyatékos?! – dühöngött.

Végül egy ismerősén keresztül megkapták egy agykutató doktornő telefonszámát.

Elmentek hozzá, vitték magukkal Noémit is. Impozáns, belvárosi bérház negyedik emeletén fogadta őket az alacsony termetű orvosnő, aki rövidre nyírt hajával, vastag, teknőckeretes szemüvegével a tudomány megfellebbezhetetlen bizonyosságát árasztotta magából, és amikor megdicsérte Noémit, milyen bájos baba, Gábor jelentőségteljesen Katára pillantott, végre, egy igazi szakember!

Talán ez a túlfokozott lelkesedés tette, hogy nem vette észre az asszony bal kezének és lábának furcsa tartását, valamint lépteinek enyhe döccenését, ahogy az íróasztaláig sétált.

Mert a doktornő maga is fogyatékossággal született, hemiparézist diagnosztizáltak nála. Gyermekkorának éveit végigkísérte bal oldali izomzatának renyhe mozgása, aminek következtében korán szembesült azzal, mivel jár a fogyatékosság. Ezért amikor alsó tagozatos korában új iskolába került, úgy mutatkozott be: Weisz Aliz vagyok és sánta, ezzel próbálva elejét venni a gúnyolódásnak és kirekesztésnek.

Ezek a szomorú tapasztalatok indították arra, hogy életét az agyi eredetű diszfunkciók kutatásának és a lehetséges fejlesztési módoknak szentelje. Ahogy nézte a reménykedő fiatal házaspárt és a maga módján bájos arcú csecsemőt, elszorult a szíve, mert tudta, a későbbi élet szempontjából a legsúlyosabb eset az, ha a fogyatékosság azonnal észrevehető valakin, mert sánta vagy kerekesszékes, vagy éppenséggel furcsa, mandulavágású szeme és lapos arcocskája van.

Ha nem tartja vissza az orvosokra szinte kötelező személytelenség parancsa és veleszületett zárkózottsága, mesélhetett volna arról, hogyan küzdött meg annak idején a gyerekszobába felszerelt kötéllel, amíg végre véres kézzel ugyan, de felmászott rá a testvére után.

Pedig ha beszél erről, talán a szavak, akarat és elszánás, amelyekkel majd elbúcsúzik a fiatal pártól, az üres vigasztalásnál többet jelentettek volna Gábornak.

Weisz Aliz azonban nem magánemberként, hanem orvosként ült le az asztala mögé, és hosszas fejtegetésbe fogott. Alapvető neurobiológiai tanulmányok következtetéseire hivatkozott, utalt a 21-es pluszkromoszóma és a Down-szindrómára oly jellemző mentális retardáció kapcsolatára, a hippocampális rendszer szerepére a megismerésben, hogy aztán ennek a hosszú, nehezen követhető fejtegetésnek a konklúziója ugyanaz legyen, mint amit már Katáék korábban is hallottak a szakértőktől: egyetlen dolog adhat okot a reményre, a korai fejlesztés, és újra csak a korai fejlesztés.

Otthon a professzor és Liza várta őket, rájuk bízták Zoét, míg ők a városban jártak.

– Na, mit mondott a doktornő? – nézett Liza Gáborra, de ő nem válaszolt, csak levetette magát a fotelbe, és úgy fújtatott, mint egy túlhajszolt paripa.

Így Kata foglalta össze a találkozó lényegét, és akkor a professzor (akinek az élet nehéz helyzeteire mindig akadt egy odaillő tanmeséje) belefogott egy népmesei ízű történetbe, amely lényegét tekintve egy szegény emberről és a három fiáról szólt, akik, mint kiderült, a valóságban is léteztek, a professzor falujában, az ő szomszédságukban laktak.

A három fiú közül a legkisebb gyengécskének született, nemcsak fizikailag, de az iskolában sem remekelt, állandó célpontja lett a falubeli gyerekek és még saját bátyjai csúfolódásának is. Szomorú volt az apa, istenverésnek tekintette ezt a legkisebb fiút, csak legyintett, ha szóba került, mi legyen vele. A két nagyfiú középiskolás lett a megyeszékhely gimnáziumában, a legkisebb meg a nyolcadik osztály kínkeserves befejezése után segédnek szegődött a falusi ácsmester mellé, és kicsit lassan ugyan, de megtanulta tőle a szakma csínját-bínját, pontosan, szépen dolgozott.

– Hová akarsz kilyukadni?! Hogy jön most ide ez a sztori? – támadt rá Gábor.

– Lényeg a lényeg – folytatta a professzor –, a két nagyobb fiú elzüllött a nagyvárosban, a kicsiből meg ács lett, később feleségül vett egy jóravaló lányt, még gyerekük is született.

– És most őszintén, mi köze ennek hozzánk?! Majd taníttassuk Noémit is ácsnak? – csattant fel Gábor.

– Sose lehet tudni, mihez lesz kedve, ha felnő.

Kata érezte, a professzor válasza most olaj a tűzre, és nem is tévedett, mert Gábor felpattant, kirohant, és rájuk csapta az ajtót. Ők meg csak néztek egymásra, és mindhárman tudták, Gábor nagyon is megértette, mit akart a professzor ezzel a sztorival, csak nem akarta, nem tudta elfogadni a benne rejlő tanulságot.

„A szülők gyakran tagadásba menekülnek, nem képesek tudomásul venni gyermekük veleszületett vagy szerzett fogyatékosságát” – mutat majd rá Zoé egyetemi szakdolgozata bevezető részében.

8.

Kata gyógypedagógustól gyógypedagógusig, mozgásterapeutától logopédusig hordta Noémit, mígnem egy nap ránézett a naptárra, és látta, nyolc foglalkozásuk lesz azon a héten. Akkor eldöntötte, ez így nem mehet tovább, hiszen annyit gyakorlatoztatják a kislányt, csoda, hogy kibírja.

Gábor azonban, szakértők véleménye ide, a professzor meséje oda, még sokáig nem adta fel. Állandóan bújta az internetet, Down-szindrómás karriereket talált, fotóművészt, újságírót, úszót, festőt, keramikust, zenészt. Fellelkesült, és a fejlesztéseken kívül elvitték Noémit úszni, hiába, ő rettegett a víztől, próbálkoztak hangszerekkel, ám kiderült, botfülű, ha meg rajzolt, marokra fogta a ceruzát, egész kis testét beleadta a vonalak húzogatásába, de keze időről időre túlszaladt a rajzlapon, amelyen a rózsaszín dominált, mert azt a színt szerette a legjobban.

Összevesztek a beszédtanulással kapcsolatban is, mert Kata azokat a mondókás gyakorlatokat végeztette Noémivel, amelyeknél nemcsak beszélni kellett, hanem mozdulatokkal el is játszani a szöveget.

Csiga-biga gyere ki, énekelte Kata, közben a kezeivel hívogató mozdulatokat tett.

– Csináld te is, és énekelj velem! – biztatta Noémit, aki egy darabig csak nézett, majd azon az orrhangú, kicsit elmosódott hangon skandálni kezdte, ci-ciga biga gyehe ki.

Gábor ilyenkor kikelt magából, ne hülyítse tovább azt a gyereket, költőket vett elő, gyerekverseket, persze nem haladtak vele semerre. Erzsike meg is jegyezte, talán nem József Attilát meg Szabó Lőrincet kéne olvasniuk annak a kislánynak, úgyhogy maradtak a legegyszerűbb nyelvezetű mondókák és mesék, Gábor meg sértetten visszavonult a beszédtanulástól, ahogy minden mástól is Noémivel kapcsolatban. Pedig lányuknak meg lehetett tanítani a hétköznapi élet ismereteit, csak mindent sokszor el kellett ismételni, újra és újra megmutatni, hogyan kell fogni a kanalat vagy a villát; mindannyiszor rászólni, ha hajigálni kezdte a játékokat; állandóan figyelni, mit vesz a szájába, mert általában mindig ezzel kezdődött az új tárgyakkal való ismerkedés; megküzdeni a belé szorult akarattal, mert néha kezelhetetlenül makacs tudott lenni.

És sokszor nem használt a szép szó, Kata ilyenkor kiborult, üvöltött, aztán meg szégyellte magát.

– Ordíts csak, csillagom! – mondta ilyenkor a professzor. – A feszültségnek valahogy csak ki kell jönnie!

Nemcsak Noémi nyugtalanította Katát, hanem a tudat, ott van a másik lánya is, akire nagyon kevés ideje jut. Azzal próbált vigasztalódni, talán Zoé nem is érzi magát elhanyagoltnak, mert koránál fogva játékot lát az otthoni foglalkozásokban. Nem fogja fel a valódi célját a színes golyók szétválasztásának, a műanyag hernyón való átbújásnak, annak, hogy állandóan számolnak, a megszáradt ingeket és zoknikat, az evőeszközt az asztalon, a ruhákat, amelyeket felvesznek, a díszpárnát a díványon, mindent.