Eve Red

A sötét kötés

,,Minden parancs, minden érintés a lélek tükrévé válik; aki enged, az nem veszíti el önmagát, hanem újra felfedezi a határait.”

Eve Red

Copyright © Eve Red

Korrektúrázta: Bodnár Alexandra

Tördelte: Bodnár Alexandra

Borítóterv: Red Zone Book

Kiadja a Red Zone Book 2025

www.redzonebook.hu

A szerző további művei:

Félelem és vágy 1. (2022)

Félelem és vágy A novella 1,5 (2022)

Harag és vágy 2. (2023)

Az ojabun (2024)

Elérhetetlen (2024)

Szavak és sebek (2025)

Veszélyesen vonzó (2025)

Félelem és vágy bővített kiadás (2025)

Novellák:

Halálosan szeretlek antológia: Játszótárs, Megszállott/ingyenes

Rajtunk múlik antológia: Légyott/ingyenes

ISBN 978-615-6485-93-9

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A szervező írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Minden alárendeltnek, aki nehezen, de bátran fogadta el ezt az utat, és minden fölérendeltnek, aki felelősséggel él a hatalmával. Mindenkinek, aki érintette ezt a szexuális felállást, akárcsak gondolat szintjén is. Bár sokan nem látják, a subnál rejlik az igazi erő, nála van a kulcs, és egy jó domináns tudja, miként használja ezt bölcsen és tisztelettel.

Ez a történet is a képzeletem szüleménye; bármilyen hasonlóság valós személyekkel vagy eseményekkel, pusztán a véletlen műve.

FIGYELMEZTETÉS!

Kérlek, vedd figyelembe, hogy a történetben olyan dolgok tűnnek fel, amelynek olvasása nehéz lehet egyesek számára – mint például az erőszak, mocskos beszéd, BDSM, explicit szexuális jelenetek.

1. fejezet

A pszichológusok is hazudnak néha, például amikor azt állítják: ,,be tudok még szorítani egy pácienst a héten.”

Az ujjaim görcsösen szorítják a kávésbögrét, mintha a kerámia tartaná bennem a meleget és a maradék erőt. Hat perc múlva kilenc, a rendelőben a termosztát kattog, a falióra makacsul üt, a folyosón pedig valaki túl korán rángatja végig a porszívót, mintha a múlt heti rossz döntéseket is fel lehetne szippantani a szürke porral együtt.

Túl sok a kliens. Túl sokat vállalok. De amikor múlt pénteken felhívott az új páciens, és az asszisztensemnek azt mondta: „sürgős, heti kétszer is fizetek készpénzben”, nem volt bátorságom nemet mondani. Ezekben az időkben egyszerűen nem lehet. Egy hónapos a jelzáloghátralék, Liam fejlesztőterápiáját pedig már egyszer le kellett fújni.

Leteszem a bögrét, összepréselődik a szám. Professzionalizmus. Ez csak munka.

Pontban kilenc óra. A lift tompán cseng az előtérben, aztán megáll valaki az ajtóm előtt. Egy másodpercnyi csend, majd három határozott kopogás. Nem kettő, nem négy, pontosan három.

– Szabad – mondom.

Az ajtó kitárul. Először a cipője tűnik fel: fényes, fekete bőr, a fűző katonásan befűzve. Aztán a sötétkék nadrág, élére vasalva. Végül az egész alakja. Magas és jóképű férfi, a tartása szabályosan egyenes. Fekete garbót visel. Még a kezében tartott mappa is fekete, mintha tudatosan ügyelt volna rá, hogy semmi se törje meg az összképet.

– Damien Virelli. – A hangja mély, tónusában mértékletes. Mint aki mindent pontosan kimért előre: hangerőt, hanglejtést, szótagszámot.

– Üdvözlöm – felelem, és a kezemet nyújtom.

Egy hajszálnyit tétovázik, de végül elfogadja. Határozott a szorítása, de rövid ideig tart, és nem néz a szemembe. A tekintete a vállam fölé siklik, aztán a polcra, a bekeretezett diplomáimra, majd a faliórára.

Hellyel kínálom, majd amikor leül, én is így teszek. Kinyitom a noteszem, tollat veszek a kezembe.

– Miért keresett fel? – kérdezem.

– Harmincnyolc éves vagyok. Nincs kapcsolatom. Nincs családom. Alszom, eszem, dolgozom. Minden működik, de úgy érzem, most jött el a pillanat.

A padlóra szegezi a tekintetét.

– Mit dolgozik? – teszem fel a következő kérdést.

– Zongoraművész vagyok. Klasszikust játszom, de most egy időre felfüggesztettem.

– Miért?

– A koncertjeim után gyakran nem alszom napokig. A közönség zajos, és úgy érzem, nem tud kikapcsolni az agyam. Aztán volt ez a dolog a múlt héten.

– Milyen dolog?

– Egy nő sírt mellettem egy galériában. Én pedig nem tudtam, mit kellene csinálnom. Zavart, hogy nem értettem. De még jobban zavart, hogy éreztem valamit, amit képtelen voltam beazonosítani.

A tollam megáll a lap felett. Ránézek. Most először hosszabban is.

A mozdulatai mintaszerűek. A keze folyamatosan, ismétlődően játszik a mappa szélével. A testtartása túl feszes. A tekintete újra és újra visszatér a szimmetrikus tárgyakra a szobában.

Vannak emberek, akik már az első mondatuk után érezhetően hatással vannak az emberre. Damien ilyen. Valamit sugároz, nem arroganciát, nem is törékenységet, hanem mély, nyugtalanító jelenlétet. Bár nem lenne szabad így gondolnom egy kliensre, az ösztönös gondolataim nem hallgatnak az etikai kódexre.

Az óra lassan a negyvenötödik perchez közelít. Damien tovább ül a széken, miközben úgy tűnik, az egész helyiséget memorizálja.

Végül feláll.

– Minden hétfő és csütörtök megfelel önnek?

– Megfelel – válaszolom.

Köszönés nélkül indul el, de a kilincsnél megáll a keze.

– Maga más, mint a többi ember. Nem mosolyog feleslegesen.

Aztán eltűnik.

Az ovi udvarán a fiam egyedül van, amíg a többiek fociznak. Liam a kerítés mentén sétál, a kezében egy zöld legókocka. Ugyanaz, amit reggel betett a zsebébe. Már hetek óta azt viszi magával mindenhova. Egy biztos pont.

– Szia, Liam! – hajolok le hozzá.

A válasz egy halk, doromboló hang, mint amikor elégedett. Nincsenek szavak, sem egy ölelés, de nekem ez a minden. Szorosan megfogja a kezem, és együtt indulunk el. Az ujjai vékonyak, a bőre puha, és most, hogy a szandálja kicsit csúszkál a lábán, úgy lépked mellettem, mintha ezeréves ritmusban járnánk.

Hazafelé nem szólunk egymáshoz, ez már a rituálé része. Otthon előveszi a vonatszettet. Leülünk együtt a szőnyegre játszani. Én vagyok a kék vagon, ő a mozdony.

A nevetése akkor tör elő, amikor túl gyorsan fordulok be egy kanyarba. Csilingelő, igazi nevetés tölti be a szobát, amit annyira ritkán hallok, hogy belesajdul a szívem. Egy pillanatra kisüt a nap a plafonon keresztül. Ez a kacaj az, ami miatt még nem adtam fel.

Régen jobb környéken laktunk, de amióta meghalt a férjem, mindent el kellett adni, amit lehetett. Most egy kétszobás lakásban élünk a harmadikon, dohos lépcsőházzal, nyikorgó ablakokkal, és egy füstszagú folyosóval, ahol esténként valaki mindig kiabál.

Fürdés után még olvasok neki. Mindig ugyanazt a könyvet, amit ugyanazon az oldalon fejezünk be. A megszokás biztonsága. Az utolsó mondatot suttogva mondom ki, mert már majdnem alszik. Még megérzem az ujjai súlyát a karomon, aztán elernyed. A teste végre nyugalomban van.

Kikúszom a szobájából, becsukom az ajtót, és a kanapéra rogyok. A lábam zsibbad, a vállam ég. Előveszem a telefonom. Az új páciens neve ott villog a naptárban.

Damien Virelli.

Valami furcsa érzés motoszkál bennem. Nem vonzalom. Talán együttérzés. De mielőtt végiggondolhatnám, két kopogás hallatszik, de nem a bejárati ajtón, hanem az ablakon. A konyhaablakon, ami a tűzlépcsőre nyílik.

Megfagy a levegő.

Felállok, belopódzom a konyhába, az ujjaimmal finoman félrehúzom a függönyt.

Két alak áll odakint. Az egyik nagydarab, borostás, sárga fogú férfi, a másik vékonyabb, patkányszerű arca van. Mindkettőn fekete kabát, ami alól kilátszik valami fém. Nem lehet pontosan kivenni, de érzem, hogy fegyver.

– Nyisd ki az ajtót, te kurva! – mondja az egyik rekedt hangon, és ököllel az ablakra csap.

Összerezzenek. Liam szobájára pillantok, de még mindig csend van. Remélem, alszik. Imádkozom, hogy ne ébredjen fel.

Az ajtóhoz megyek, és résnyire nyitom.

A nagydarab férfi befurakszik. A másik is követi, mintha ők lennének az urak itt. A cipőjük sáros, a ruhájukból izzadság, cigi és benzin keveréke árad. A szaguk hirtelen elborít mindent.

– Hol van a pénz? – kérdezi a magasabbik, és az asztalra csap egy fekete borítékot. – Ennyivel tartozol. Nincs több türelem, anyuka.

– Csak a felét tudtam összeszedni – mondom halkan, és a pénztárcámhoz nyúlok. Remeg a kezem, amikor kinyitom. Ez az összes maradék pénzem. A Liamnek félretett foglalkozásra szánt összeg is benne van. A zöld legókockát szorongató ujjai villannak be. A mosolya, a nevetése, amikor túl gyors voltam a vonattal.

– Ezt nézd – szól a másik, és kiveszi a kezemből. Megszámolja. Elvigyorodik. – Ez vicc. Tudod, mi lesz a következő lépés?

Rám néz. A tekintetében semmi emberi nincs, csak a hideg számítás.

– Ne itt, kérlek, a fiam… – mondom, de közbevág.

– A fiadat pont leszarom. Ha nem fizetsz, legközelebb a testedet fogod adni, nem a pénzt. Vagy azt is, és a pénzt is. El tudod képzelni, mennyit ér egy ilyen kis anyuka az éjszakában?

Közelebb lép, az arcomhoz hajol. Bűzlik.

A másik elkapja a karomat, és az asztalhoz lök. A könyvek és a papírok a földre zuhannak. Egyikük nevet.

– Ne játszd meg magad, kislány. Te jöttél hozzánk, emlékszel?

Egy pofon csattan az arcomon. Megremegek, de nem sírok. Nem szabad sírni. A könny itt gyengeség lenne.

– Legközelebb ennyi sem lesz elég – mondja a borostás, aztán a zsebébe csúsztatja a pénzt. – Egy hónap. Ha nem fizetsz, elviszünk valamit. A tested vagy a gyereket. Nem mi döntjük el, te fogod.

A bejárati ajtó hangosan csapódik mögöttük. Csak akkor veszem észre, hogy sírok.

A csend szinte fáj. Elbotorkálok a kanapéhoz, és összeesem rajta. A vér dobol a fülemben, az arcom sajog. A torkomban gombóc ül.

Fizetnem kell, és akkor elfelejtenek, de valahol legbelül tudom, hogy ez hazugság. Már ezerszer bánom a napot, amikor hozzájuk fordultam pénzért, de kétségbe voltam esve, és most megiszom a levét. Ezek az emberek sosem fognak leszállni rólam.

2. fejezet

A cipősarkam kopogása visszhangzik a márványon. Minden lépésem túl hangos ebben a túl tiszta, túl hideg térben. A bank pontosan olyan, amilyenre emlékeztem. Ragadozó szentély. Üveg, fém, csillogás. Műmosolyok és illatszerek, amik mögött megélhetések roppannak össze naponta.

Az ujjaim fázósan rászorulnak a táskám fülére, miközben a blúzom alá izzadok.

– Üdvözlöm, Callahan kisasszony – mondja a nő a pult mögül. Csak én tudom, hogy özvegy vagyok. A világ nem kérdezi meg. Megmaradtam ,,kisasszonynak”, mintha a férjem sosem létezett volna.

– Jó reggelt – rebegem, de a hangom idegen. Mintha nem lenne semmi köze hozzám.

A váróban leülök. A szék kemény műanyag. A hónaljam alatt még több izzadság gyűlik, a nyakamon dobog a vér. Megnyalom a szám szélét. Száraz. A gyomrom görcsben áll, mint mindig, ha pénzről van szó. Már nem tudom, mikor lett fizikai szorongásom. Talán, amikor először maradtam egyedül a számlák fölött. Talán, amikor először mondtam ki: nem tudom megoldani.

A sorszámkijelző pittyeg. Túl gyorsan állok fel. Megszédülök egy pillanatra, de nem mutathatom.

A nő, akihez lépek, ismerős. Egyformák ezek az arcok, mintha mindet ugyanabból a sablonból öntötték volna: rendezett frizura, halvány rózsaszín rúzs, jól szabott blézer. A névtábláján ez áll: Christine Morgan. Még a neve is kellemesen cseng.

– Üljön le, kérem – mosolyog rám Christine, és én engedelmeskedem. – Miben segíthetek?

A torkomban ül a válasz, mint egy lenyelhetetlen falat.

– Szeretnék kölcsönt kérni.

Biccent egyet. Úgy tesz, mintha meglepődne, de nyilván nem. Mindenki ide jön könyörögni.

– Természetesen. Megnézem a lehetőségeket. – Elkezd pötyögni a gépén, és közben néha rám pillant. A szeme kék, de üres. Az ilyen tekintetben nincs együttérzés, csak mérlegelés.

A monitora világít az arcán, mintha hóesés szórná be a vonásait. Próbálom nem meggyűlölni.

– Dr. Callahan, Emily Callahan – ismétli halkan a nevemet. – Már járt nálunk, ugye?

Bólintok.

– Igen. Akkor is próbálkoztam, amikor… – Nem fejezem be. Nem mondom ki, hogy amikor Michael meghalt. Mert abban az ,,amikorban” benne van minden, ami utána jött.

Christine nem kérdez rá. Nem akar történetet hallani, csak a billentyűzetet kattogtatja.

– Sajnos azt kell mondanom… – kezdi, és a gyomrom görcsbe rándul – …hogy jelenleg nem felel meg a hitelfelvétel feltételeinek.

Nem is ember vagyok a számukra, hanem egy kimutatás. Egy szám a rendszerben.

Lehajtom a fejem. Tudtam. Tudtam, hogy ez lesz. Mégsem könnyebb.

– Értem – suttogom.

– Az egyedülálló szülők támogatási programja sajnos nem vonható be fedezetként, és a múltkori kérelme óta a hitelképességi mutatója tovább romlott.

Persze hogy romlott. Minden romlik, amihez hozzáérek.

A gyomromban valami lassan forog, mint egy rozsdás kés.

– Más megoldást esetleg? – kérdezem, de már csak gépiesen, mert tudom a választ.

– Sajnos… – kezdi újra a nő, és az ,,sajnos” úgy csúszik ki a száján, mint egy jól begyakorolt mondat. – Nem tudunk jelenleg segíteni.

Bólintok. Nem hisztizek. Nem sírok. Csak bólintok, mert ezt szoktam meg. A falakhoz beszélni, nem az emberekhez. A falak legalább nem mondanak olyat, hogy ,,sajnálom”.

Felállok. A lábam bizonytalan. A levegő műillatú, mentolos, steril. De én érzem Michael szagát a bőröm alatt. A kórházi ágynemű szagát. A halálét.

Kilépek a bankból, a napfény belevág a szemembe. Egy pillanatra meg kell kapaszkodnom a hideg üvegajtóban. Nem tudom, hogy a sírás kerülget, vagy csak a vércukrom esett le.

Michael arca ugrik be. Ahogy mosolyogni próbált akkor is, amikor már tudta, hogy nem lesz több holnap. Ahogy remegő kézzel megsimította a hajam, miközben én belül ordítottam, de kívül csendben maradtam.

Hiányzik. Minden egyes rohadt nap. Pedig már a hiányához is hozzászoktam, mint a fájdalomhoz, ami reggelente az első lélegzetnél visszatér. Már nem ijedek meg tőle. Csak tudom, hogy ott van.

Elindulok vissza a kocsihoz. A cipősarkam kopogása most már halkabb, mint idefelé. Mintha maga az aszfalt is sajnálna. Vagy csak elfáradtam abban, hogy erős legyek.

Az arcomra húzom a napszemüveget. Senki se lássa, hogy könnyes a szemem.

Megint meg fogom próbálni. Valahogy. Valamit, mert muszáj.

Ma nincsenek pácienseim. A naptáramban üresen hagytam ezt a délutánt, valamikor múlt héten, még akkor, amikor azt hittem, talán sikerül megoldanom a dolgaimat. Hogy majd leülök a kanapéra egy csésze teával, rendbe szedem a számlákat, rendezem a papírokat, tervezek.

Nevetek magamban, mert a valóság persze nem így működik.

A kocsimban ülök, a motor halkan zúg, de nem indulok még el. A kezem a sebváltón nyugszik, olyan erősen markolom, hogy elfehérednek az ujjaim. A testem minden izma túl feszes, láthatatlan kezek tartana satuban. Túl szoros a saját bőröm.

A torkomban valami dörömböl. Olyan, mint egy elfojtott zokogás, de nincs rá időm. Nincs rá helyem.

Aztán elindulok. Az úton hazafelé azon gondolkodom, hogy hányszor csináltam már ezt. Hányszor ültem így a volán mögött, miközben a gondolataimban már szakadékok nyíltak. Néha azt képzelem, csak egy kormányrántás választ el tőle, hogy végre vége legyen ennek az egésznek. Egyetlen mozdulat, és csönd lenne. Megnyugvás.

De aztán mindig ott van Liam. Az ötéves kisfiam. Aki számít rám. Aki csak rám számíthat.

A nevét kimondani magamban olyan, mint levegőt venni a víz alatt. Egy pillanatnyi oxigén, mielőtt megint lesüllyednék a mélybe.

Amikor hazaérek, a lakás üres, és ez valami furcsa megkönnyebbülést hoz. Nincs más, csak a csend, meg a hűtés halk zúgása. A cipőt letolom a lábamról anélkül, hogy lehajolnék. Nem hajolok le, mert akkor lehet, hogy nem tudnék visszaegyenesedni.

A nappali sarkában ott a játszószőnyeg, rajta kisautók hevernek szétdobálva. Nem rakom el őket talán soha. Talán ez már így marad, ahogy minden más is.

A konyhába megyek, és megengedem a csapot. Hideg vizet folyatok a csuklómra, aztán az arcomra. A sminkem lefolyik, de nem érdekel. Nincs kinek szépnek lennem.

Michael jut eszembe, megint. Ő mindig látta, ha sírtam. Nem volt hozzá sok szavam, csak odabújtam. Most már nem tudok odabújni senkihez.

Belenézek a tükörbe. A szemem alatt sötét karikák. A bőröm szürkésebb, mint kellene. Az ajkam száraz, felrepedezett.

A telefonom után nyúlok, hogy idő előtt elhozzam Liamet az oviból. Az óvónők ilyenkor még nem szokták várni a szülőket, de nem bánják, ha korábban érkezem. Tudják, hogy Liam más, mint a többi gyerek. Tudják, hogy ő nem rohan oda az anyukájához, amikor megjelenik az ajtóban. Ő csak áll, néz, és várja, hogy én menjek oda hozzá. Hogy én legyek a híd közte és a világ között.

Ahogy ma is.

Az oviban megcsap a gyerekek zsivaja. De Liam nem kiabál. Nem futkos. Ő a sarokban ül, a kezében a kedvenc legókockáját szorongatja, nem engedi el soha. Ott van vele mindennap.

Az óvónő rám mosolyog, de én csak biccentek.

– Ma hamarabb jöttem – mondom halkan.

– Tudom – feleli.

Odamegyek Liamhez, leguggolok mellé. A térdembe belenyilall a fájdalom, mert ma is elfelejtem, hogy már nem vagyok huszonöt.

A fiam rám néz. Nagy, világosbarna szeme van, mint az apjának. A tekintete üres, de valahol mélyen benne van az ismerős ragyogás, amit csak én látok.

– Menjünk haza, kis szívem – suttogom.

Nem válaszol. Nem kell neki beszélni. Elég, ha megfogja a kezem, és megfogja.

Az ujjai picik, melegek. A szorítása mégis erősebb, mint bármi, amit ma átéltem. A szívem valahol ott marad a tenyerében.

Ahogy sétálunk az autó felé, a feszültség lassan oldódik bennem. Nem sokat, csak annyit, hogy ne roppanjak össze. A bank elutasítása már távolinak tűnik. Michael hiánya is halkabb, bár tudom, hogy csak ideiglenesen. Estére majd megint visszakúszik. Mindig visszajön.

De most itt van Liam keze az enyémben, és ez elég.

Egy darabig még elég.

3. fejezet

A folyosó ma is ugyanaz. Szürkés falak, a sarkokban kissé megkopott festék. A szőnyegpadló alatti lépések tompán puffannak, mint mindig, amikor ide jövök. De most valahogy mégis más. Minden túl éles. Minden túl hangos. Lehet, hogy csak én érzek túl sokat ma.

A kezem a kilincsen habozik egy pillanatig, mielőtt belépek a rendelőbe.

Damien már ott van. Pontos, ahogy vártam. Ő valószínűleg az az ember, aki soha egy percet sem késik. Soha nem felejti el az időpontot, és soha nem köszön elsőként. Csak mereven ül, mint egy szobor, a keze az ölében összekulcsolva, az ujjai között ide-oda mozgat egy vékony fekete hajgumit.

Azt hiszem, nem is köti össze vele a haját soha, pedig már a nyakáig ér, megtehetné. Csak a kezében tartja. Egy tárgy, amihez nyúlhat. Ami segít elkerülni, hogy megérintse a saját arcát, vagy rám nézzen túl sokáig.

– Üdvözlöm, Damien – mondom, majd résnyire zárom az ajtót magam mögött. A hangom lágyabb, mint szokott. Tudom, hogy ma valamiért még törékenyebb a légkör. Talán én vagyok az oka. Talán ő.

Damien rám emeli a tekintetét, jégkék szeme van. Nem hideg, inkább áttetsző, mint a tiszta üveg. Átnéz rajtam, de közben mégis meglát.

Nem tudom, hogy csinálja ezt. Leülök vele szemben. Direkt egy kicsit túl közel, mégsem hátrál meg.

Csak a hajgumi forog tovább a keze között. A levegő közöttünk sűrűbb, mint máskor. Nem fojtogató, csak telített. A tegnapi reggellel, a bankkal, Liam kezével a tenyeremben, Michael hiányával, ami még mindig ott lüktet valahol a bordáim alatt. De ez most nem rólam szól. Ez Damien ideje.

Keresztbe teszem a lábam, aztán vissza. Nem találom a helyem. A testem fáradt, de az elmém túlpörög.

– Miről szeretne beszélni? – kérdezem halkan.

Egy rövid pillanatra megint találkozik a tekintetünk, aztán elnéz a vállam mellett. A falat bámulja. Ez lehet a szokása, ha nehéz témába kezd.

– Ma… – kezdi, de a hangja elhal. Aztán újrapróbálkozik. – Ma zongoráztam. Bachot.

A szívem összeszorul. Tudom, hogy ez nem egyszerű kis közlés tőle. Ez egy ajtónyitás.

– Melyik darabot? – kérdezem puhán.

– A Wohltemperiertes Klaviert. A C-dúr prelúdiumot.

Ismerem azt a darabot. Tiszta, áttetsző dallamok, mintha vízcseppek hullanának az üvegre.

Elképzelem, ahogy Damien játszik. Az ujjai hosszúak, finomak. A mozdulatai precízek, szinte gépiesek, de én tudom, hogy nem gép. Tudom, hogy él benne valami törékeny.

– Miért pont azt? – kérdezem.

A hajgumi megint megfordul az ujjai között.

– Mert… – nyel egyet. A torka megfeszül. A nyakán kirajzolódnak az inak, mintha vissza akarná tartani a szavakat. Aztán mégis kibukik belőle. – Mert gyerekkoromban azt hallgattam, amikor bezárkóztam a fürdőszobába.

A gyomromban jeges gömb születik.

– Bezárkózott?

– Igen. – A hangja tárgyilagos, de a kezében a hajgumi remegni kezd. – Az apám nem szerette, hogy más vagyok.

Nem sürgetem. Nem kérdezek. Várok.

– Hülyének nevezett. Mindig ezt mondta. ,,Hülye kölyök.” Vagy ,,idióta”. Mert nem beszéltem rendesen. Mert nem néztem a szemébe. Mert nem értettem a vicceket. Azt hitte, direkt csinálom.

A torkom összeszorul. Nem szabad sírnom. Nem itt. Nem most.

– Amikor túl sok volt, akkor… – Damien megdörzsöli a kezét, de nem néz fel. – Akkor bementem a fürdőszobába, és bekapcsoltam a zongorát. Volt egy elektromos zongorám, fejhallgatóval.

Elképzelem. Egy kisfiú a hideg csempén ül, fejhallgatóval a fején. Védtelenül. Kiszolgáltatottan. Ez valahol közben gyönyörű is.

Azt hiszem, egy pillanatra megáll bennem a levegő.

– A zene akkor megmentette? – kérdezem halkan.

– Nem – mondja hirtelen. – Nem mentett meg, csak elviselhetővé tette.

A hangja tiszta. Nincs benne keserűség, csak ténymegállapítás.

Lehunyom a szemem. Nem szabadna ennyire közel kerülnöm. Nem szabadna megengednem magamnak, hogy a mellkasom alatt ilyen erősen megfájduljon valami, de nem tudok nem érezni.

Lassan bólintok.

– Köszönöm, hogy elmondta – suttogom.

Damien ujja tovább pörgeti a hajgumit. De a válla már nem olyan merev. Egy kicsit, talán el is lazult.

A csend közöttünk most nem feszült, hanem valami más. Valami, amit még nem tudok pontosan megnevezni. Talán bizalom. Talán valami kezdete, aminek nem lenne szabad megtörténnie.

De már késő.

4. fejezet

Miután leadom Liamet az oviban, még egy ideig ülök a parkolóban. A kezem a kormányon pihen, az ujjaim megfeszülnek rajta. A torkomban egy vastag gombóc ül, amit lenyelnék, de nem mozdul a helyéről.

A telefonom ott hever a táskámban, mintha tudná, hogy most el fogom árulni magam vele.

Segítséget kérni. Ez valahogy mindig is a legnehezebb volt. De most nincs választásom. A számlák tornyosulnak, a lakbér csúszik, Liam terápiáját ki kell fizetni, és az uzsorások is megfenyegettek. Nem lehet tovább húzni.

A gyomromban savas szorítás van, amikor előveszem a telefont.

Megnyitom a kontaktlistát. Ismerős nevek sorakoznak. Régi barátok, akik esküdöztek, hogy: ,,bármikor hívhatsz. Ránk számíthatsz.”

Azóta, hogy Michael meghalt, szépen lassan lemorzsolódtak, mint az őszi falevelek, amiket elfúj a szél. Az első hónapokban még jöttek az együttérző üzenetek, aztán egyre ritkábban írtak. Végül mostanra meg már szinte idegenek.

Mégis tárcsázok.

Az ujjam remeg, amikor megnyomom az első nevet. A szám szélét rágom, a fogaim közé szorítom az ajkamat.

Kicsöng.

A szívem egyre gyorsabban ver. Hallgatom a saját zihálásomat.

– Szia, Rachel vagyok. Jelenleg nem tudom felvenni a telefont, de hagyj üzenetet!

Bíííp.

A torkom kiszárad.

Kinyomom anélkül, hogy üzenetet hagynék. Nem tudnám felvételre mondani.

A tenyerem nyirkos, beletörlöm a nadrágomba. Megint a listát nézem. Próbáld meg még egyszer.

Félreteszem a büszkeségem. Nagy levegőt veszek, és tárcsázok egy másik nevet.

Kicsöng, majd fel is veszik.

– Halló? – A hang ismerős, de valahogy távolabbinak tűnik, mint régen.

Régen órákig beszélgettünk éjszakánként, borral a kezünkben, amikor még minden könnyebb volt. Most valahogy élesebb, hidegebb.

– Szia, én vagyok az… – A hangom elcsuklik. Erőszakkal próbálok erőt venni magamon.

– Ó, szia… – A nő egy pillanatig hallgat, mintha mérlegelne. – Minden rendben?

Nem. Semmi sincs rendben, de ezt nem lehet így kimondani.

– Figyelj, nem akarom hosszasan ragozni – kezdem, miközben a hangom remeg. – Tudom, hogy ez kellemetlen, és tényleg sajnálom, hogy ilyesmivel zaklatlak, de…

A számat rágom közben. A könnyeim ott feszülnek a szemembe, de nem engedhetem ki őket. Még nem.

– Ha esetleg tudnátok segíteni egy kicsit. Pár hónapja csúszom a számlákkal. Liam terápiája is… – Elhallgatok, mert már érzem, hogy túl sokat mondtam.

A vonal másik végén csend van, aztán jön a válasz, halk sóhajjal átszőve:

– Annyira sajnálom, tényleg – mondja, és érzem, hogy közben lefelé néz, talán már nyomkodja is közben a telefonját, hogy ne kelljen a teljes figyelmet adnia nekem. – De most nekünk is nehéz. Tudod, az infláció meg a munkahelyi dolgok. Nem tudunk segíteni. Talán majd később.

Majd később.

Hazugság.

Tudom, hogy nem lesz később. Ezt a mondatot csak azért mondta, hogy ne legyen bűntudata.

– Persze – nyögöm ki, és próbálok mosolyt erőltetni a hangomba. – Megértem.

Leteszem. A telefonom a combomon pihen. Az ujjaim görcsösen markolják.

A szám szélét harapdálom, de nem érzem a fájdalmat. Csak azt, hogy csorog lefelé egy forró könnycsepp az arcomon. Nincs idő sajnálni magam. Újra nézem a neveket.

Még egy próbát. Utoljára.

Tárcsázok.

– Helló? – A férfihang bizonytalan, mintha azt találgatná, vajon miért hívom.

– Szia, én vagyok az.

– Igen, látom. Helló. Rég beszéltünk.

Igen. Rég. Nem véletlen.

– Tudom, bocsánat, hogy így hívlak. Nem tudom, hogy van-e most rá lehetőségetek. Csak tényleg bajban vagyok. Nem nagy összegről van szó, csak egy kis áthidaló segítségre lenne szükségem, hogy ne veszítsem el a lakást, és hogy Liam terápiája… – Megcsuklik a hangom. A nevét kimondani is fáj, mert tudom, hogy nem fogják megkérdezni, hogy van.

Egy pillanatnyi csend után jön a szokásos:

– Nézd, sajnálom, de nekem is alig van tartalékom. A saját gyerekeimet is el kell tartanom, tudod, hogy megy ez. Nincs miből.

Nincs miből.

De aztán hallom a háttérben a kávéfőző hangját, miközben halk zene szűrődik át. A kényelmes élet zajai. A biztonság hangjai. Én meg itt ülök egy parkolóban, szorongatva a telefont, miközben lassan semmi sincs a zsebemben.

– Persze – mondom. – Megértem.

Mindig megértem.

Leteszem. Most már nyíltan sírok, képtelen vagyok visszatartani a könnyeimet. A testem meggörnyed, a homlokomat a kormányra hajtom. A könnyeim lecsorognak az arcomon, bele a kezembe.

Aztán jön a szégyen. Az a nyers, csontig hatoló szégyen, amikor az ember rádöbben, hogy tényleg teljesen egyedül maradt. A szüleim már régen meghaltak, de még mindig van egy opció, a legrosszabb.

Michael szülei.

A büszkeségem egy utolsót rándul bennem, amit el kell nyomnom, mert nem magamért könyörgök. Liamért teszem.

A kezem remeg, amikor tárcsázom őket. A gyomromban egyre jobban kavarog a kétségbeesés, mert Michael családja soha nem fogadott el engem. Amikor Michael elvett feleségül, kitagadták.

„Elrontottad a jövőjét” – mondták akkor is.

Csakhogy nincs más választásom. Holnapra beszéljük meg a találkozót, amitől előre szorongok.

A mai nap szürkébb, mint a többi. Vagy talán csak én vagyok fakóbb belül.

Ahogy belépek a rendelőmbe, megint megcsap a levegő súlya. Ismerem már ezt az érzést: olyan, mint amikor egy nehéz takarót húznak rám, de ez most nem nyomasztó. Csak más. Talán várakozással terhes.

Damien már ott ül, ahogy mindig. Pontosan.

Ma is fekete inget visel. Kiveszi a füléből a kis fülhallgatót, és gondosan elteszi a zsebébe. Az arca rezzenéstelen, de a szeme sarkában valami vibrál.

Feszültség?

Izgatottság?

Nem tudom eldönteni.

– Üdvözlöm, Damien – köszönök halkan, majd helyet foglalok vele szemben. A mozdulatom finom, hogy ne szakítsam meg a törékeny egyensúlyt. Tudom, hogy az ilyen helyzetekben minden rezdülés számít.

– Hoztam valamit – mondja váratlanul. A hangja semleges, de a kezében lévő pendrive-on megfeszülnek az ujjai.

Felém nyújtja.

Egy pillanatig habozom. Furcsa, hogy valami fizikai tárgyat kapok tőle, de átveszem. A bőröm az övéhez ér. Jeges áram fut végig a karomon. Nem a hidegtől, hanem valami mástól. Valami megmagyarázhatatlantól.

A tenyerem alatt szinte bizsereg a pendrive. Persze tudom, hogy ez lehetetlen.

– Mi van rajta? – kérdezem óvatosan.

Damien a hajgumi helyett most az inge gombját piszkálja.

– Zene – mondja egyszerűen.

– Ön írta?

Biccent. De nem néz rám. A falat bámulja a vállam felett, mintha ott lenne valami, amit csak ő lát.

– Nekem szánta?

A kérdés halkan csúszik ki a számon, de a szívem közben hangosan kalapál. Ez nem egy szokványos ülés. Nem szokványos kapcsolat. Egyre kevésbé tudom, hol húzódnak a határok.

Damien bólint. Az ujjai közben megmerevednek, mintha attól félne, hogy elszakad a cérna, amin egyensúlyozik.

– Miért? – kérdezem puhán, nem ítélkezve.

A mai nap most először néz tényleg a szemembe. Áttetsző, jégkék írisze mélyebb, mint szokott. Valódi érzelem csillan meg benne. Vagy valami, amit nem tudok megfogalmazni.

– Mert nem tudom elmondani szavakkal – feleli végül. – Amit érzek, az zaj. A fejemben. Folyamatos zaj.

Az ujjaival az inge mandzsettáját gyűri, aztán elengedi.

– A zene segít. Kódolom vele azt, amit nem tudok másképp kifejezni.

– Mit kódolt ebbe? – kérdezem, miközben a pendrive-ot szorongatom.

– Önt – feleli alig hallható hangon.

A gyomromban valami megcsavarodik. Nem kellett volna engedni, hogy idáig jussunk. Nem szabadott volna közelebb lépni.

– Damien… – kezdeném, de ő felemeli a kezét. Meglepően határozott a mozdulat.

– Tudom, hogy nem kéne. Tudom, hogy orvos-páciens kapcsolatban ez nem helyes. Csakhogy nem tudok máshogy kapcsolódni. Ez vagyok. Más vagyok.

A hangja tompa, mégis kemény. Megfeszül az állkapcsa, és valami megint megvillan benne, amit még nem tudok megmagyarázni.

A bőröm alatt libabőr fut végig.

– Damien… – mondom újra, most halkabban, lágyabban.

– Amikor megláttam a játszótéren – szakad ki belőle.

A szívem kihagy egy ütemet.

– Micsoda?

– Láttam. Önt. A fiával. Nem véletlenül jöttem önhöz terápiára. Tudtam, hogy meg akarom ismerni.

Erre nem tudok mit mondani. A szoba levegője megint megváltozik. Sűrűbb. Melegebb, ám nem fojtogató.

Damien a padlót bámulja. A szempillái árnyékot vetnek a bőrére. Az arca most lágyabb. Fiatalabb. Sebezhetőbb.

– Az apám mindig azt mondta, hogy túl gyenge vagyok – szólal meg újra. – Aztán megvertek az iskolában is. Mert más voltam. Mert nem értettem a szabályokat.

Keresztbe teszi a lábát, aztán vissza. Ez a feszültsége jele, amit már ismerek.

– De aztán egyszer tizenkét éves koromban – folytatja, és most először furcsa csillogás jelenik meg a szemében – rám támadtak. Hárman. És én megállítottam őket.

A hangja változik. Mélyül. A suttogása fenyegetően cseng.

– Hogyan? – kérdezem.

Damien nem válaszol azonnal. Csak néz maga elé, aztán elmosolyodik. Nem boldog mosoly ez. Inkább olyan, amihez hideg is társul.

– Kivertem a szart is belőlük, megfékeztem őket.

A bőröm alatt jeges borzongás szalad végig. Ez most mese? Fantázia? Vagy valami több?

A szívem gyorsabban ver.

Damien hangja közben nyugodt marad.

– Talán csak szerencse volt – teszi hozzá, mint aki meg akar nyugtatni. – Vagy talán nem.

A tekintetem a pendrive-ra siklik a kezemben. Még mindig érzem a bizsergetést. Mintha több lenne benne, mint egyszerű zene.

– Ne most hallgassa meg, hanem otthon. Amikor egyedül van.

A hangja parancsként hangzott, nem kérésként. Az arca komoly.

Elrakom a pendrive-ot a táskámba, de a kezem még remeg, miközben behúzom a cipzárt.

Liam melege, puha kis teste hozzám simul, miközben az ágyába fektetem. Apró ujjai még utoljára megszorítják a kezemet, nem akar elengedni. Vagy talán én nem akarom elengedni őt.

– Még egyszer olvasd el, anya – kérleli, a szempillái alatt csillogó szemekkel.

– Holnap el fogom, kétszer is – suttogom, és egy puszit nyomok a homlokára.

Tudja, hogy nem hazudok neki. Holnap tényleg elolvasom a mesét majd. Most nem tudnám többször, mert túl nehéz a mellkasom. Túl sok minden kavarog bennem.

Liam lassan elszenderül. Hallgatom a légzését. Megnyugtató, ritmusos. Mint egy szép zongoradarab kezdősorai. Egy olyan zeneé, amit még nem ismerek. Amitől félek, de ami hív.

Óvatosan kicsúsztatom a kezemet a takaró alól, aztán hangtalanul kijövök a szobájából. Az ajtót félig behúzom. Hagyok neki egy résnyi fényt, mint mindig.

A nappaliba lépek. Csend van, de mégis lüktet valami bennem. A táskám az asztalon pihen. A cipzár kihúzva, hívogat. A pendrive ott van a belső zsebben.

Előveszem.

Megforgatom a tenyeremben. Hideg, mégis úgy érzem, éget.

,,Ezt nem szabadna.”

A gondolat olyan élesen szakad belém, mintha valaki belesúgta volna a fülembe. Nem kéne meghallgatnom. Ez nem terápiás anyag. Ez már túl személyes. Privát. Intim.

Az, hogy átvettem tőle, már önmagában átlépett egy határt. A gyomrom összerándul. El kellene engednem Damient. Le kellene mondanom róla. Nem vagyok rá alkalmas, hogy a terapeutája legyek. Nem vagyok elég objektív. De nem tudom megtenni.

,,Miért?”

Mert kíváncsi vagyok rá. Mert értem őt. Valami megmozdult bennem, amikor ma rám nézett. Valami, amitől félek, és amitől nem tudok elszakadni.

Leülök a kanapéra, a laptopot az ölembe veszem.

A pendrive-ot bedugom a gépbe. A képernyőn egyetlen fájl jelenik meg: Nocturne_for_you.wav

A torkom összeszorul. Még nem indítom el. Csak nézem a fájl nevét, ami nekem szól. Pontosan nekem.

A szívem kalapál. A kezem remeg. Nem emlékszem, mikor voltam utoljára ennyire ideges valamitől, ami nem konkrét veszély.

,,Ha most meghallgatod, onnantól nincs visszaút.”

Már nincs visszaút, a pendrive a gépben van. Döntöttem, még ha tagadom is magam előtt.

Rákattintok, és a zene elindul. Először csak néhány halk hang csordul ki a hangszórókból, aztán valami fátyolos, lassú zongorafutam, amitől a levegő is megváltozik. A nappali hőmérséklete csökken, vagy talán csak én vagyok, aki megdermedek.

A dallam nem olyan, mint a klasszikus darabok. Nincs benne semmi mesterkélt. Nyers, és csontig hatoló, mint egy nyitott seb hangja.

A szívem kihagy egy ütemet, ahogy hallgatom. A zene pontosan tudja, hol fájok belül. Mintha Damien pontosan tudná.

Az ujjaim görcsösen szorítják a laptop szélét.

Aztán jön egy rész, ahol a hangok olyan mélyek, hogy szó szerint beleremeg a gyomrom. Zsibbadni kezdek. A zene fáj, és már nem tudom leállítani a torkomban a szorítást. A mellkasomban egy régi seb nyílik újra.

Látom magam előtt a saját múltamat. Azt, ahogy egyedül voltam a kórház folyosóján, amikor Liam apja elhagyott. Látom azokat az éjszakákat, amikor nem tudtam, hogy lesz-e pénzem másnap kenyérre. Hallom a saját sírásomat.

A dallam közben egy ponton szinte megszűnik létezni. Csak egyetlen vékony hang marad, mint egy hajszálon függő élet.

Ekkor jön valami váratlan. Egy dallamfoszlány, ami olyan, mintha Damien belülről üvöltene, de a szája csukva maradna.

Folynak a könnyeim. Nem tudom, mikor kezdődött. Nem hangosan sírok, csak némán. De a testem remeg, a légzésem szaggatott. A mellkasom olyan szorosan húzódik össze, mintha valaki belülről markolná.

Ez több, mint zene.

Ez egy vallomás.

Egy szótlan sikoly.

Vagy talán egy kapu, amin keresztül Damien belépett a lelkembe. Mégsem tudom leállítani a felvételt, végighallgatom.

Mire véget ér, érzem, hogy valami bennem is véget ért. Vagy talán most kezdődött el igazán. Letörlöm a könnyeimet, de újra kifutnak, amit egyáltalán nem szégyellek.

,,Nem adhatom le Damient.”

Nem tudom. Nem bírom. Nem akarom.

Megmagyarázom magamnak, hogy orvosilag ez már lehetetlen. Túl sokat tudok róla. Túl mélyre mentünk, de a valóság az, hogy nem csak ezért. Mert kíváncsi vagyok rá. Mert vonz. Mert látni akarom, hova vezet ez a zene. Hova vezet ez az ember.

Behunyom a szemem. A zene még bennem lüktet. Mintha a bőröm alatt játszaná tovább magát.

5. fejezet

Az ébresztőóra halk rezgése kiránt az álomból, de valójában alig aludtam valamit.

Félálomban vergődtem egész éjjel, a zene ott visszhangzott bennem. Damien zenéje. Még mindig érzem. Mintha a hangjegyek beépültek volna a testembe, a bordáim közé szorulva vernék a saját ritmusukat.

A nap első fénye beszivárog a hálószoba résein, ám nincs benne megnyugvás. Felülök az ágy szélére. Megdörzsölöm az arcomat, próbálom lerázni magamról a súlyt, ami a mellkasomon ül. Nem megy.

A gondolataim újra Damienhez kanyarodnak. És a döntéshez, amit meg kellene hoznom.

,,Le kellene mondanom róla.”

De ezt már tegnap eldöntöttem, nem? Képtelen vagyok megtenni. Miért nehezedik rám akkor most mégis ugyanúgy?

A zene ott van bennem. A története ott van bennem. Az apja, az a férfi, aki bántotta őt, aki valószínűleg meg is verte gyerekként, aki nem tudta elfogadni, hogy Damien más. Ez a ,,másság” mindig bélyeg. Tudom, mert látom Liamen is. Az emberek nem tudnak mit kezdeni vele. Bántják azt, amit nem értenek.

Vajon Damien is ilyen volt gyerekként? Egy kicsi fiú, aki csak máshogy érzékelt mindent? Másképp szeretett? Másképp félt? Most pedig itt ülök én, a terapeuta, aki nem tud objektív maradni.

A gyomrom görcsbe szorul.

Felállok, bemegyek Liamhez.

Még alszik. Az arca kisimult, ártatlan. A keze ökölbe zárva a párnán. Az autista kisfiúk gyakran alszanak így, mintha valamibe kapaszkodnának álmukban.

Letelepszem mellé a szőnyegre, és nézem őt. Az arcom elé emelem a kezemet, és próbálok lélegezni. Mély levegőt veszek, de nem megy.

Ma reggel is ugyanaz a harc, mint mindig: túlélni.

– Anya? – nyöszörgi Liam.

– Itt vagyok, kicsim – súgom, és megsimítom a haját.

Felébred, rám néz azokkal a világosbarna szemekkel, amik pont olyanok, mint az apjáé voltak. A szívem megint összeszorul.

Michael.

Még mindig nem tudok gondolni rá úgy, hogy ne fájjon.

Összeszedem magam. Felöltöztetem Liamet, játszunk egy kicsit, összeépítünk néhány kockát, aztán reggeli.

Amikor elindulunk az óvodába, Liam a szokásos biztonsági mozdulatokat ismétli. Háromszor megfogja a kilincset, mielőtt becsukom az ajtót. Nem siettetem. Ismerem, tudom, miért csinálja.

Beültetem az autóba. Ahogy az óvodához vezetek, a gondolataim újra Damienen járnak.

Mi lenne, ha tényleg abbahagynám vele a terápiát? De ha most kiszállok, azt érezném, cserben hagyom, amivel önmagamat is cserben hagynám.

Olyan, mintha valami furcsa, megmagyarázhatatlan erő már behálózott volna kettőnket. Nem tudom eldönteni, hogy ez jó vagy rossz.

A nagy ház ajtaja lassan nyílik ki előttem.

Ahogy átlépek a küszöbön, már a levegő is más. Vastagabb, fojtogatóbban tökéletes. Friss viasz szaga keveredik valami túlságosan is mesterséges illattal: talán fehér tea és jázmin, ahogy a felső kategóriás illatosítókat nevezik. Itt még a levegő is pénzbe kerül.