Amy Ruttan

Tűz és víz

Dianne Drake

Valóra vált álmok

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Amy Ruttan, 2018 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: NY Doc Under the Northern Lights

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Szerkesztette: Heiser Krisztina

© Dianne Despain, 2011 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: From Brooding Boss to Adoring Dad

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2014)

Magyarra fordította: Kovács Ágnes

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 746–747. számában, 2024

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-954-9

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Amy Ruttan

Tűz és víz

1. FEJEZET

Hol van már?

Dr. Betty Jacinth szeme égett. A Newarkból Keflavíkba tartó éjszakai repülőút során elfelejtette kivenni a kontaktlencséjét. Összeszorította a szemhéját, majd a bőröndjével együtt elhagyta a poggyászfelvételi területet, de hiába kereste dr. Sturlussont, akinek érte kellett volna jönnie.

Néhai apja barátja idős orvos volt. Mielőtt Betty megszületett volna, a két férfi egy izlandi előadássorozaton találkozott, és azóta is tartották a kapcsolatot. Betty három hónappal ezelőtt látta először dr. Sturlussont egy videóhívás során. Apja halála után részvétnyilvánító lapot küldött, és három hónapos ideiglenes állást ajánlott neki Reykjavíkban – ezzel Betty esélyt kapott, hogy apja nyomdokaiba lépjen.

Sokáig halogatta a döntést, de most örült, hogy elfogadta az ajánlatot. Az exbarátja, Thomas feleségül vette azt a nőt, akivel megcsalta Bettyt, úgyhogy itt volt az ideje a környezetváltozásnak. Bettynek már régen meg kellett volna tennie ezt a lépést, de nem akarta hagyni, hogy a friss házas Thomas elűzze őt a munkahelyéről. Aztán rájött, hogy soha nem tudna elszakadni tőle, ha elszalasztja ezt az egyedülálló lehetőséget.

A gyakorlati ideje alatt Thomas volt a mentora. Apja halála után ő vette szárnyai alá Bettyt, és tanította meg mindenre, amit csak tudott. Betty azt hitte, hogy Thomas szereti őt, de aztán tudomást szerzett a másik nőről. Azonnal szakított vele, Thomas viszont továbbra is a felettese volt, és felügyelte a munkáját. A lány ördögi körbe került: a szíve összetört, az apja már nem volt mellette, és önbizalomhiány gyötörte.

Ahogy az izlandi repülőtéren bolyongott, és egyetlen szót sem értett a hangosbemondóból áradó közleményből, azon tűnődött, vajon tényleg bölcs dolog volt-e megszakítania a munkáját a keleti part egyik legtekintélyesebb klinikáján, hogy Izlandra repüljön.

Kinézett a nagy ablakon, ahol a hófödte hatalmas tér fogadta odakint. Mibe keveredett? Még abban sem volt biztos, hogy milyen nap van. Kedd, igen, keddnek kellett lennie.

Bármikor visszafordulhatott, és visszarepülhetett Manhattanbe. Behunyta a szemét, és mély levegőt vett. Nem, semmiképpen sem mehetett vissza. Senki sem várta otthon. Az egyetlen rokona, az apja, elhunyt. Otthon nem volt semmi más, csak a munkája, amit Thomas irányított.

Könnyek gyűltek a szemébe, de gyorsan kipislogta őket. Sikerülni fog! Már csak autót kellett bérelnie, és kitalálnia, hogyan jut el innen a kis bérelt házába Reykjavíkban. Nem volt jellemző dr. Sturlussonra, hogy cserben hagyja, de talán valami sürgős dolog jött közbe, és nem volt alkalma erről tájékoztatni a lányt.

Betty éppen a táblákat fürkészte, hátha van köztük egy jelzés, amely hasonlít az autókölcsönzésre, amikor a szeme sarkából mozgásra lett figyelmes. Átpillantott a válla fölött, és egy magas férfit látott meg, aki felé sietett. Sötétszőke hajával és izmos, magas termetével egy vikingre emlékeztette Bettyt. Nem tudta megállni, hogy ne bámulja tátott szájjal.

A tekintetük találkozott. Betty érezte, hogy elgyengül a térde, mert még a távolból is impozánsnak tűnt a viking megjelenése. Egészen biztos volt benne, hogy a férfi könnyedén a karjába tudná kapni, és egy darabig cipelni, annak ellenére, hogy a maga százhetvenöt centiméterével nem számított éppen apró teremtésnek.

A viking néhány lépéssel előtte megtorpant, és kék szemével áthatóan méregette. Betty megborzongott, de nem a félelemtől. Szokatlan, szinte érzéki volt, ahogyan a férfi őt vizslatta. Nem mosolygott, az ajkát szorosan összepréselte, az állkapcsa megfeszült. A lány a testtartásából ítélve úgy vélte, a férfi nem örül, hogy itt van, és ettől mérges lett. Miért bámulta őt így ez az idegen? Betty állta a férfi tekintetét, és nem mozdult.

– Dr. Jacinth? – kérdezte a viking mély, dübörgő hangon.

– Igen. És maga kicsoda?

– Dr. Sturlusson – válaszolta a viking ingerülten. – Gondoltam, ez nyilvánvaló.

– Nem, egyáltalán nem az. Láttam dr. Sturlussont, és ő legalább hetvenéves. Azt akarja mondani, hogy maga is hetvenéves?

A férfi a szemét forgatta.

– Az apámról beszél. Én dr. Axel Sturlusson vagyok, a fia.

– Értem. Azt hittem, az apja jön értem.

– Igen, de valami közbejött, ezért engem küldött. – Nyilvánvalóan nem tetszett neki, hogy be kellett vinnie a lányt a városba.

– Ha túl nagy fáradság, akkor bérelek egy autót, és magam vezetek. Nem akarok a terhére lenni.

– Most már itt vagyok, és maga velem jön. – Nem kérdezte meg, hogy szeretne-e vele tartani, hanem egyszerűen csak kijelentette, hogy vele fog menni – és ez még jobban bosszantotta Bettyt. Dr. Sturlusson barátságosnak és udvariasnak tűnt. A fia, Axel viszont egy arrogáns tökfilkó volt. A lány tovább vitatkozhatott volna vele, de igazság szerint fáradt volt, és örült, hogy nem neki kell vezetnie.

– Rendben – válaszolta –, mutassa az utat.

A férfi a csizmájára pillantott.

– Tisztában van vele, hogy Izlandon most tél van?

– Igen.

– A magas sarkú cipője nevetséges.

– Ez egy csizma.

– Hideg van odakint – erősködött a férfi.

– Ó, meglepődve hallom, hogy egy olyan országban, mint Izland, hideg van – felelte gúnyosan.

A férfi szeme összeszűkült.

– Nem tetszik a szarkazmusa.

– Nekem sem tetszik a hangneme. Megnyugodhat. Ha egy olyan városban, mint Manhattan, el tudok igazodni a csúcsforgalomban, sértetlenül eljutok Reykjavíkba is.

A viking szája sarka mosolyra húzódott, a szeme felcsillant.

– Valóban?

– Igen, és akár magas sarkúban is.

A férfi mosolya szélesebb lett.

– Ebben az esetben elnézést kérek. De ha már úgyis itt vagyok, elvihetném?

– Hogyne.

Axel a terminál ajtajára mutatott. Betty követte őt, a bőröndjét maga után húzta. Odakint jeges szél fújt az arcába. Az itteni hideg nagyon különbözött attól a hőmérséklettől, amihez Manhattanben vagy az otthonában, Tennessee államban hozzászokott.

Axel feléje fordult.

– Várjon itt, hozom a kocsit.

A lány bólintott, és nem állt szándékában újra vitatkozni vele. Gyorsan kinyitotta az utazótáskáját, és előkotorta a ronda kötött sapkát és a hozzá illő kesztyűt, amit egy túraboltban vásárolt. A pokolba a divattal, ha befagy a feneke. Nem telt el sok idő, és Axel megállt előtte a terepjárójával, majd kiszállt. A lány mellett termett, fogta a bőröndjét meg az utazótáskáját, és a csomagtartóba pakolta őket.

Betty tett egy lépést az autó felé. Ekkor hirtelen kicsavarodott a bokája, elvesztette az egyensúlyát, de mielőtt a hideg, kemény földre zuhant volna, két erős kar elkapta. Amikor felnézett, egyenesen Axel szemébe bámult. Betty azt hitte, hogy sötétebb, de közelről rájött, hogy élénkkék. A szíve egy pillanatra megállt. Mintha a férfi egyenesen a lelkébe látott volna, és átható tekintetétől kellemesen megborzongott.

– Mondtam, hogy a csizmája nevetséges. Sejtettem, hogy meg fog csúszni – morogta, és felsegítette a lányt a lábára.

– Nem vettem észre a jeget – válaszolta a lány anélkül, hogy elengedte volna a férfit.

– A nyakát töri, ha továbbra is ilyen magas sarkú cipőben járkál.

Mielőtt Betty bármit is mondhatott vagy tehetett volna, Axel lehajolt, felemelte, és tűzoltófogásban a vállára vetette. A póz jó rálátást engedett a férfi fenekére – nem volt rossz, csak váratlan az első találkozásukkor. Különösen, mivel Betty a klinikán együtt fog dolgozni Axellel.

– Elnézést! – kiáltotta.

– Mi az? – kérdezte a viking. A terepjáróhoz lépett, miközben tenyere határozottan a lány hátsó felén pihent.

– Tegyen le!

– Mindjárt. Amint túl van a veszélyen – közölte.

– Na ide figyeljen, maga agyalágyult viking! Nem bánhat így velem!

Axel leeresztette a lányt, és a terepjárójának anyósülésére ültette. Lekezelő, önelégült mosoly játszott az ajkán.

– Hogy bánok magával? Biztonságban elhoztam a kocsihoz. Így legalább nem kell az első hónapját Reykjavíkban betegállományban töltenie. Az apám nem nézné jó szemmel, ha veszélynek tenném ki.

Intett neki, hogy helyezze a lábát a lábtérbe, hogy be tudja csukni az ajtót. Betty dühösen és vonakodva követte a férfi utasítását, de nem vette le róla a szemét, miközben a férfi beszállt a vezetőülésbe, és bekapcsolta a biztonsági övét.

– Magának is be kellene kötnie az övét.

– Mindig ilyen durván bánik másokkal? – kérdezte, és az övéért nyúlt.

– Csak azokkal, akik nem tudják, hogyan kell megfelelően öltözködni hideg időben, és kockáztatják, hogy kitörik a bokájukat.

Betty dühe elpárolgott, és megpróbált elnyomni egy kósza mosolyt.

– Nekem is van jobb csizmám, csak a bőröndömben.

– Remélem. Egyébként van egy bolt nem messze a házától, ahol vastag téli csizmát vehet. Nagyon közel fog lakni a klinikához, de egy olyan környéken, amelyik a tenger mellett fekszik, így ott gyakran veszélyesen jeges az idő – magyarázta tárgyilagosan a férfi, miközben a város felé hajtottak.

– Honnan tudja, hogy hol fogok lakni?

– Apám segített házat találni magának. Mint mondtam, meghagyta nekem, hogy segítsek magának elrendezkedni. Jelenleg nagyon elfoglalt a klinikán, úgyhogy én gondoskodtam mindenről.

Nyilvánvalóan megválogatta az utolsó szavait, mivel a lány látta, hogy a férfi feszülten összeszorítja a fogát. Betty azon tűnődött, vajon Axel nem azt titkolja-e, hogy idősebb dr. Sturlusson valójában beteg, és nem túlhajszolt, mert az arckifejezése túlságosan ismerős volt. Ismerte a fájdalmat és a nyomást, amelyet egy haldokló szülő okoz. Az ő édesanyja is meghalt, amikor Betty még kicsi volt, és magukra hagyta őket az apjával. Aztán a férfi is megbetegedett, és Betty egyedül gondoskodott róla, miközben rezidensként megpróbált megbirkózni az első évével.

– Sajnálom, hogy az apja beteg – mondta gyengéden.

– Ki mondta ezt?

– Az arckifejezése. A hangszíne.

– Csak nagyon elfoglalt – morogta Axel. – Nincs sok ideje – motyogta Axel, de nem bocsátkozott részletekbe. Ehelyett ismét összeszorította a fogát, és az utat bámulta. Kék szemében sötét, komoly kifejezés ült.

– Sajnálom, hogy elhamarkodott következtetéseket vontam le. Nemrég veszítettem el az apámat, és tudom, hogy nagyjából annyi idős volt, mint a magáé.

– Semmi baj – válaszolta a férfi lágyabb hangon. – Részvétem. Az apám mindig nagyon jó véleménnyel volt az apjáról.

– Köszönöm. – Betty elfordult, és kinézett az ablakon. Szemhéja lassan elnehezült, végül utolérte a kimerültség.

Axel hallotta a lány mély, egyenletes lélegzetvételét, és gyors pillantást vetett rá. Betty feje az ablaknak támaszkodott, és édesen aludt. Nagyon csinos volt. Erre nem számított. Igazából nem is tudta, mire számított, de egy szőke hajú, barna szemű, tündérszerű vonásokkal rendelkező nőre biztosan nem. Elég magas volt, legalábbis magasabb, mint azok a nők, akikkel általában együtt járt. A magas sarkú miatt nehéz volt megítélni a valódi magasságát. Betty kétségkívül temperamentumos teremtés, de úgy tűnt, gyakran elnyomja ezt a tulajdonságát. Kíváncsi volt, vajon miért. Axel vonzónak találta a nőt, de felesleges lett volna közeledni hozzá. Úgyis csak rövid ideig marad Izlandon.

Sikerült egy kicsit megnyugodnia. Amikor az apja arra utasította, hogy foglalkozzon az új amerikai sebésznővel három hónapos ott-tartózkodása alatt, Axel azonnal dühbe gurult.

– Nem fogok bébiszittelni egy amerikai nőcskét.

– Meg kell tenned, Axel – felelte az apja élesen. – Nincs időm arra, hogy törődjek vele.

Axel nem volt képes az apja szemébe nézni, mert túlságosan jól ismerte a benne lévő fájdalmas kifejezést. A két évvel azelőtti baleset óta kerülte, hogy közvetlenül találkozzon a tekintetével.

– Azért vagyok itt, hogy életeket mentsek, nem azért, hogy egy sebésszel foglalkozzak.

– És ez kinek a hibája?

– Teszem a dolgom. Életeket mentek!

– Nem törekszel semmi kimagaslóra. Nem publikálsz cikkeket, és nem fejlesztesz ki semmi innovatívat. Vita lezárva! A te felelősséged a lány.

Axel nem tudta visszautasítani. Az apja volt a sebész főorvos, és mivel Axel már nem a parti őrségnél, hanem a klinikán dolgozott sebészként, ő volt a felettese is. Axel csupán életeket akart menteni, aztán hazamenni. Csak ennyit akart, és amúgy is csak ennyit érdemelt.

Amikor elindult a repülőtérre, hogy felvegye dr. Betty Jacinthot, nem számított arra, hogy egy olyan nővel találkozik, mint ő. A lány szépsége megdöbbentette. Igen, minden volt, csak nem zárkózott, de a felszín alatt sebezhetőnek tűnt, és azon tűnődött, miért lett ilyen. Mi bántotta meg annyira, hogy úgy érezze, bizonyítania kell neki? Meg akarta mutatni, hogy erős, de ő megérezte, hogy megrendült az önbizalma.

Axel aztán megértette őt. Még mindig hallotta a sikolyokat, orrában érezte a füst bűzét és bőrén a jéghideg vizet, amely mintha számtalan pengeként szúrta volna át.

Össze kellett szednie magát, ezért megvonta a vállát, és kizárta az emlékeket. Nehezen ment neki, különösen a téli hónapokban, amikor a helikopterbaleset képei újra és újra előjöttek. A rosszul sikerült mentési gyakorlat a szeme elé tárult. Calder, a bátyja, ahogy mellette fullad meg. Axel volt az egyetlen, aki túlélte a balesetet, pedig neki kellett volna meghalnia. Axel a most tizennégy éves unokahúga, Eira gyámja lett, és meg kellett barátkoznia azzal a ténnyel, hogy a lány és az apja őt hibáztatja Calder haláláért.

Betty megmozdult álmában, mire Axel egy pillantást szentelt neki. A vele való munka úgy tűnt, nehezebb lesz, mint eredetileg gondolta. Axel egyébként sem tudott senkivel együtt dolgozni. Akkor volt a legjobb formájában, amikor egyedül mentett életeket, vagy amikor Eirára vigyázott. Ez volt minden, amire képes volt az életben, és ez volt minden, amit megérdemelt. A poszttraumás stresszbetegsége és Eira gondozása olyan terhet jelentett, amit a nők általában nem tudtak kezelni, de ez nem zavarta. Eira és a munkája volt számára a legfontosabb. Sajnos az előbbiben is kudarcot vallott. Életeket tudott menteni, de egy tizennégy éves lányt nevelni egészen más volt.

Betty felriadt, ezzel kirángatta Axelt a gondolataiból.

– Ott vagyunk már? – kérdezte álmosan a lány.

– Majdnem.

– Jó. – Felegyenesedett és kinyújtózott. – Sajnálom, hogy elszundítottam.

– Ne törődjön vele. Fáradt, és aludnia kell. Két nap múlva kezd, reggel ötkor. Magáért megyek.

– Gyalogolhatok is.

– Hajnali ötkor még sötét van. Magáért megyek.

– Rendben, nekem megfelel. Nem akarok eltévedni az első nap.

– Néhány akadályt le kell küzdenie. Először is a nyelvet.

– Tudok néhány mondatot – válaszolta a lány tört izlandiul. – És a legtöbb ember itt biztosan nagyon jól beszél angolul.

A férfi felnevetett.

– Ebben igaza van. Hol tanult meg izlandiul?

– Apám tudott izlandiul. Néhány évvel a születésem előtt itt dolgozott. Szerette az országot, és megtanított néhány szóra.

Axel befordult a Hverfisgata, Reykjavík központi utcájának egyik mellékutcájába, amely nem volt messze a klinikától. Betty egy kékeszöld házikót bérelt, kilátással a vízre. Axel torka összeszorult, ahogy kinézett a könyörtelen tengerre. Valaha szerette a morajló vizet. Most gyűlölte.

– Megérkeztünk. Segítek bevinni a csomagokat. – Axel esélyt sem adott a lánynak, hogy ellenkezzen. Erős szél fújt, és a föld a parton jegessé vált. Amikor Axel kiszállt az autóból, sós pára fröccsent az arcába.

– Tarts ki, Calder! – kiáltotta Axel. – A segítség már úton van.

– Én… nem tudok. – Calder arca megsebesült, a szeme csukva volt. – Ígérd meg nekem.

Axel azonnal tudta, miről beszél.

– Majd én vigyázok Eirára. Ne aggódj, csak tarts ki!

– Annyira fázom.

– Jól van? – kérdezte Betty, amikor Axel kinyitotta az utasoldali ajtót. Rájött, hogy a lány útjában áll.

– Igen. – Lehajolt, hogy újra a karjába kapja, de a lány felemelte a kezét.

– Megoldom. Köszönöm.

Axel kivette a csomagtartóból a poggyászát, és követte a lépcsőn a bejárati ajtóhoz. Betty beütött egy kódot a kulcsszéfbe, kinyitotta, és elővette belőle a lakáskulcsot. Axel pulzusa a fülében dobogott, miközben minden porcikája azt súgta, hogy meneküljön a tenger közeléből. Amint Betty kinyitotta a bejárati ajtót, Axel gyorsan letette benn a csomagját.

– Csütörtök reggel fél öt körül magáért jövök.

– Erre semmi szükség…

– De van. Kinn várok magára. – Nem akart vitatkozni a lánnyal. Csak egy kis távolságra volt szüksége – tőle, a tengertől, mindentől.

– Oké – válaszolta Betty –, akkor csütörtökön találkozunk.

Axel bólintott, majd távozott. Fel kellett volna ajánlania, hogy segít neki a bevásárlásban. Hogy megmutatja neki a környéket. Az apja világosan megmondta neki, hogy felelős a lányért – de Calderért is felelős volt, és annak katasztrófa lett a vége.

Beavatja majd a sebészeti osztály eljárásaiba, de ez minden. Ez volt minden, amit nyújtani tudott neki.

2. FEJEZET

Másnap kora reggel kopogtattak Betty ajtaján – vagyis inkább dörömböltek –, a zaj áthatolt az álmain, és hasogató fejfájást okozott. Kinyitotta a szemét, az oldalára fordult, és az éjjeliszekrényen lévő órára pillantott. Reggel kilenc óra volt, ami azt jelentette, hogy New Yorkban hajnali négy óra.

Megdörzsölte a szemét. Újabb kopogást hallott, mire megijedt. Ki volt az ajtajánál? Axelen és az apján kívül nem ismert itt senkit, és valószínűleg egyikük sem lehetett az. Vagy mégis?

Kikászálódott az ágyból, felvette a szemüvegét, egy pulóvert meg vastag gyapjúzoknit húzott, és lement a lépcsőn. Miközben a szeme lassan alkalmazkodott a nappali fényhez, nekiment a falnak, ettől halkan elkáromkodta magát. Belenézett a kémlelőnyílásba, és felnyögött, amikor meglátta a tornácon az ismerős, magas vikinget. Még mindig ugyanolyan jóképűnek és ápoltnak tűnt, mint tegnap.

Résnyire kinyitotta az ajtót.

– Mi az?

Axel tetőtől talpig végigmérte a lányt, akárcsak az első találkozásukkor, és ez még mindig idegesítette.

– Csak így ajtót nyit egy idegennek? – kérdezte ingerülten.

– Maga hozott haza. Már nem idegen.

– De alig ismer engem.

A lány végigsimított a haján, és megpróbált elfojtani egy ásítást.

– Azért hajtott ide ilyen korán reggel, hogy az első izlandi napomon előadást tartson nekem a veszélyes idegenekről? – Sóhajtott. – Mit akar, Axel?

– Bejöhetek?

– Természetesen. – A lány beengedte a férfit, becsukta maga mögött az ajtót, és összefont karral nekidőlt az ajtókeretnek.

– Szörnyen néz ki – állapította meg Axel.

– Ezt hívják jetlagnek. Éppen aludtam, amikor durván felébresztett.

– Az időeltolódást úgy lehet legyőzni, ha úgy tesz, mintha nem is létezne. Már néhány órája fel kellett volna kelnie, és elkezdeni a napot.

– Csak azért van itt, hogy sértegessen, vagy van valami más oka is?

A férfi átnézett a válla fölött.

– Igyunk egy kávét. – És mielőtt a lány ellenkezhetett volna, bement a konyhába, és átkutatta a szekrényt.

Betty követte őt, még mindig kissé kábultan. A folyosón megbotlott a szőnyegben, de Axel még időben elkapta, és megakadályozta, hogy elessen. Ismét a férfi erős karjaiban találta magát, és ettől elszégyellte magát.

– Folyton megbotlik a saját lábában – jegyezte meg Axel egy csipetnyi humorral a hangjában.

A lány kibújt a férfi karjaiból.

– Mit keres itt, Axel? Tudom, hogy nem azért jött idáig, hogy kávét főzzön nekem.

A férfi visszafordult a kávéfőzőhöz.

– Azért jöttem, hogy gondoskodjak róla, eligazodik a városban, és hogy kapjon valamit enni.

Betty azt akarta válaszolni, hogy egyedül is boldogul, de ez nem volt igaz. Az apjától megtanult néhány szót izlandiul, de amikor tegnap este álmatlanul jetlaggel küszködött, megpróbálta neten feltérképezni a boltokat Reykjavíkban, ám egyetlen boltnevet sem értett.

– Az nagyszerű lenne – válaszolta. – Megyek és felöltözöm.

– Jó, nehogy megbotoljon a lépcsőben!

Betty dühös pillantást vetett rá, és lassan felsétált az emeletre, hogy a férfi ne tegyen több megjegyzést az ügyetlenségére. A műtőben viszont elemében volt, és egyáltalán nem ügyetlen.

Próbált nem gondolni Thomasra. Arra, hogy vezető sebészként mindig ő felügyelte őt a műtőben. Eleinte megnyugtatta a jelenléte. Elvégre ő volt az oktatója, ő segítette mindenben. De mióta a férfi megcsalta, már nem bírta elviselni a közelségét, ráadásul az önbizalma alapjaiban rendült meg. Ez volt a másik ok, amiért ideutazott: elhatározta, hogy bebizonyítja magának, nincs szüksége segítségre egy műtéthez. Jobb volt annál, mint amilyennek gondolta magát.

Gyorsan felöltözött. Ekkor frissen főzött kávé illata töltötte meg az orrát. Visszament a konyhába, ahol Axel átnyújtott neki egy csészét. Belekortyolt, és kellemesen csalódott.

– Ez finom – mondta –, köszönöm.

– Meglepettnek tűnik.

– Még nem ismerem magát és a kávéfőzési tudományát. Nem tudhattam, milyen íze van a kávéjának – felelte, majd felhajtotta a kávéját, a csészét pedig a mosogatóba tette.

– Mehetünk? – kérdezte a férfi.

– Igen, essünk túl rajta.

– Remélem, ma jobb csizmát fog viselni. Nagyon hideg van ilyen közel a… a vízhez. – A hangja éles lett, mintha nem bírná a vizet.

– Igen. Van jobb csizmám. – Tüntetően felvette a padlóról. – Látja?

Axel egyetértően bólintott.

– Jó, akkor menjünk. Elviszem a legközelebbi boltba, és gondoskodom róla, hogy vegyen elég ennivalót. Nem akarom, hogy apám azt mondja, hagyom éhen halni.

– Tudok tájékozódni.

– Tényleg? – kérdezte Axel már odakint, miután a lány bezárta az ajtót. – Melyik utcában lakik?

– A Vatn…ban.

– Gondoltam. Vatnsstígurban él. Ez a helyes kiejtése.

Odamentek a férfi terepjárójához. Axel kinyitotta a lánynak az utasoldali ajtót. Betty nem igazán akart vele vásárolni menni, de valóban szüksége volt élelmiszerre, és nem ismerte még ki magát Reykjavíkban. Ezúttal elfogadja a segítségét – először és utoljára. Elvégre azért volt itt, hogy egyedül boldoguljon, nem azért, hogy másokra támaszkodjon.

Csendben haladtak az élelmiszerbolt felé, majd amint megérkeztek, Betty elnyomott egy ásítást.

– Még több kávéra van szükségem.

– Amint végeztünk a vásárlással, meghívom egy rendes kávéra. Az majd felébreszti.

– Ha a hideg levegő nem ébreszt fel, akkor egy második kávé sem fog – motyogta a lány.

– Még nem kóstolta ezt a kávét.

Axel kiszállt, és szerzett egy bevásárlókocsit. A boltban Betty kiválasztotta a neki tetsző élelmiszereket. Axel csendben tolta a kocsit mellette, de egy idő után eleresztett egy hm hangot.

– Mi az? – kérdezte a lány egy csomag tésztával a kezében. Axel kivett egy konzervet a kocsiból.

– Érdekes választás.

– Az nem tonhal?

– Nem, ez lútfiskur. Lúgban áztatott szárított hal. Az állaga a zselatinra emlékeztet.

Betty arca eltorzult.

– Ó!

A férfi elvigyorodott.

– Visszarakjam?

– Nem, ki akarom próbálni.

Most a férfin volt a sor, hogy grimaszoljon.

– Maga bátor. És ez nem igazán tetszik.

Betty fogta a konzervdobozt, és visszatette a kocsiba.

– Bátor leszek, és különben is szeretem a halat.

Axel szórakozottan nézte, de nem mondott többet. Betty elégedetten nyugtázta, hogy az első néhány napra eleget vásárolt. Együtt visszavitték a holmikat a házába, és Axel segített neki elpakolni. Utána a lány remélte, hogy a férfi távozik, ám ő maradt.

– Mit kellene még csinálnom? – kérdezte Betty.

– Kávézni, emlékszik?

– Ó, azt hittem, azt csak udvariasságból mondta.

– Nem, komolyan mondtam. Megmutatom, hol lehet igazán jó kávét kapni. Gyalog nincs messze innen.

– Oké. De nincs túl hideg a gyalogláshoz?

– Az első napján gyalog akart eljutni a klinikára, és az még messzebb van, mint a kávézó.

– Rendben, menjünk, de aztán haza kell jönnöm, és fel kell készülnöm a holnapi napra.

– Megegyeztünk.

Axel igazat mondott, a kávézó nem volt messze a házától, de amikor odaértek, a helyiség zsúfolásig tele volt, és nem akadt szabad hely.

– Sajnálom – mondta Axel már hazafelé.

– Nem gond.

– De megígértem, hogy meghívom egy kávéra.

Betty körülnézett, és észrevett egy kis kávézót a mólón.

– Mit szól ahhoz?

Axel odanézett, mire az arckifejezése megkeményedett.

– Kávézhatnánk és sétálhatnánk egyet a tengerparton.

– Nem – ellenkezett Axel. – Nem, az nem túl jó hely.

– De ott nincs tömeg.

– Azt mondtam, nem! – A férfi összeszorította a fogát, és elfordította a tekintetét. – Tudja mit, mennem kell. Induljunk. Hazakísérem. – Azzal megragadta a karjánál fogva, és szinte elrángatta a partról a lányt. Úgy látszik, tényleg nem szerette a vizet.

Mire megérkeztek a házához, Betty kifulladt. Axel kinyitotta az előkert kapuját anélkül, hogy a szemébe nézett volna.

– Köszönöm, hogy eljött velem. Csütörtökön találkozunk – köszönt el a lány.

A férfi bólintott.

– Csütörtökön. Vagyis holnap.

És mielőtt Betty bármit is válaszolhatott volna, a férfi beült a terepjárójába, és elhajtott. Betty túl fáradt volt ahhoz, hogy kiértékelje a történteket. Különben is, ő azért utazott ide, hogy dolgozzon, nem pedig azért, hogy barátkozzon.

3. FEJEZET

Betty belekortyolt a kávéjába. A teste még mindig nem szokta meg az új időzónát. Legalább annak örült, hogy az első munkanapja előtt kapott egy rendes kávét. De bárhogyan is próbálkozott, nem tudott olyan jót csinálni, mint Axel.

Egész jól telt a második napja. Axel segített neki a bevásárlásban, és ettől ő úgy érezte, szívesen fogadja őt, még ha a javaslata, hogy menjenek el sétálni a tengerpartra, nem is aratott nagy sikert.

Újabb kortyot ivott a kávéból, és azt kívánta, bárcsak visszafeküdhetne az ágyba, hogy kipihenten vághasson neki ennek a fontos napnak. Letette a termobögréjét, és felvette a parkáját. Amikor kinézett az ablakon, látta, hogy Axel épp akkor parkolt le a ház előtt a terepjárójával.

Felkapta a táskáját, a bögréjét meg a kulcsait. Készen állt, hogy megbirkózzon a nappal. Ma találkoznia kellett idősebb dr. Sturlussonnal, és beszélni vele a rezidenseknek szóló előadássorozatáról. Ugyanis nemcsak baleseti sebészként fog dolgozni a sürgősségi osztályon, hanem az elsőéves sebészrezidenseket is tanítani fogja. Még soha nem tett ilyesmit, és ideges volt emiatt. De meg tudja csinálni!

Betty bezárta az ajtót, és lement a lépcsőn. Axel közben kiszállt, és nyitva tartotta neki a kaput.

– Ellenőrizni akartam, hogy van-e magán megfelelő csizma.

Betty kinyújtotta a lábát.

– Elégedett? Tegnap már látta.

A férfi tetőtől talpig végigmérte a lányt, és bólintott.

– Igen, ez rendben van. Ezek szerint nem kell elcipelnem a klinikára.

Betty összeszorította a fogát, aztán inkább beszállt a kocsiba. Útközben a kávéját kortyolgatta, amikor a távolban zöldes fényt vett észre az égen a város felett.

– Az meg mi? – kérdezte a férfit.

– Micsoda?

– Az a zöld fény a horizonton.

– Ez a norðurljós, az északi fény. Még sosem látta?

– Nem – vallotta be a lány, és lelkesen nyújtogatta a nyakát, hogy jobban szemügyre vehesse. – New Yorkban élek, és ott olyan világos van, hogy éjszaka alig lehet látni a csillagokat. Ráadásul Tennessee déli részén nőttem fel. Nem éppen a hatvannegyedik szélességi kör közelében, de mindig is látni akartam.

Mosolyogva figyelte a zöld fényt a horizont felett. Enyhén pislákolt, aztán a ragyogás elhalványult.

– Éjfél körül a legerősebb, és a városon kívül sokkal tisztábban lehet észlelni. Ma éjjel nagyon fényes lehetett, ha még itt is láthatjuk – magyarázta Axel.

– Szeretném egyszer rendesen megnézni magamnak – mondta ki a lány gondolkodás nélkül a szavakat.

– Tényleg? Ha akarja, elviszem egy jó helyre.

– Nem szükséges. – Nem akart randevúra menni a kollégájával.

– Van kocsija?

– Nincs.

– Akkor majd én elviszem. Nem bánom. – Axel leparkolt a terepjáróval a klinika előtt. – Én felelek magáért.

– Nem vagyok gyerek. Bérelek majd egy autót. Különben is, már elkísért bevásárolni. Azt hiszem, ezzel elvégezte a munkáját.

– Majd én elviszem.

Betty kiszállt, és becsukta az ajtót.

– Felnőtt nő vagyok, kiváló sebész, és eleget vigyáztam magamra.

– Miért vett fel ilyen védekező magatartást?

– Nincs szükségem senki segítségére. – Igen, tényleg védekezett, de tényleg nem akart segítséget. Izland jelentette az esélyt, hogy bizonyítson. – Sajnálom – mondta végül –, csak megszoktam, hogy mindent egyedül csinálok.

– Ezt megértem – válaszolta a férfi. – Én is így érzek.

A lány felnézett Axelre. Tényleg ő volt a legvonzóbb férfi, akivel valaha találkozott.

– Menjünk – mondta Axel. – Különben elkésünk, és én nem szeretek késni.

A lány bólintott, és követte a férfit a kórházba. Nagyon hosszú első napnak nézett elébe.

Axel felnézett egy kórlapból, és figyelte, ahogy Betty a fonendoszkópjával egy beteg fölé hajol, majd meghallgatja. Szőke haját hátrafogta, és jól állt neki a műtősköpeny akvamarin színe.

Nem tudta levenni a szemét a lányról. Tényleg tűzrőlpattant volt. És még ha ez az idegeire ment is, Axel nem tudta nem csodálni érte. A vele töltött nap alatt elfeledte az összes stresszt, amely általában nyomasztotta. Együtt vásároltak és nevettek – ezek egyszerű dolgok, de ő élvezte őket. Legalábbis addig, amíg a lány nem javasolta, hogy menjenek el sétálni a tengerpartra. Onnantól kezdve minden rosszul sült el, és még mindig átkozta magát a reakciója miatt. Ezért nem keveredett kapcsolatba senkivel, és maradt inkább egyedül.

– Úgy tűnik, jól beilleszkedett.

Axel elszakította tekintetét Bettyről. Az apja állt vele szemben, különösen impozánsan nézett ki drága öltönyében és fehér orvosi köpenyében. Axelnek és neki sok mindenben eltért a véleményük, többek között az apja drága ízlését illetően.

Soha nem értette meg fiai vágyát, hogy tengerre szálljanak. Szerinte a parti őrségnél elpazarolták orvosi képességeiket, miközben Izland partjainál járőröztek, és tengeri mentőként tevékenykedtek. A baleset után Axel apja hangsúlyozta, hogy Calder nem halt volna meg, ha mindketten hallgatnak rá, és értelmes munkát vállalnak az egészségügyben.

Először Eira kis korában rákbetegség miatt elveszti az édesanyját. Aztán az apja vész oda a tengerben. Most pedig árva. Caldernek nem lett volna szabad meghalnia.

Apja fájdalmas szavai még mindig kísértették Axelt, és tudta, hogy Eira ugyanígy érez. Látta a szemében, amikor Caldert gyászolta, vagy az édesanyjára gondolt, akit soha nem ismert igazán. És most már csak Axel maradt Eirának – egy nagybácsi, akinek fogalma sem volt arról, hogyan neveljen fel egy tinédzserlányt.

– Igen – felelte Axel szűkszavúan, remélve, hogy ezzel a beszélgetés véget ért. A kapcsolatukat még mindig megterhelte Calder halála, hiába telt el azóta két év. De az apja jobban szerette Caldert, mint őt, és titokban azt kívánta, bárcsak ő maradt volna életben Axel helyett.

– Átadtad neki a bocsánatkérésemet, amiért nem tudtam elhozni a repülőtérről? – kérdezte az apja.

– Igen. Azt mondtam, hogy elfoglalt voltál. – Mindig az volt.

– Köszönöm – felelte az apja mereven. – Elmentem volna, de…

– Tudom, hogy nem volt időd, apa. Eira és én is tudjuk ezt. – Szándékosan gúnyolódott, mivel az apja szinte sosem látogatta meg Eirát.

Az idősebb férfi szeme összeszűkült.

– Nagyon komolyan veszem a munkámat, ezért vagyok én a sebészet vezetője.

Axel becsukta az aktát, és a nővérpultra helyezte. Aztán tett egy lépést az apja felé.

– Én is ugyanolyan komolyan veszem a munkámat. Életeket mentek!

– Kivéve egyet.

A szavak mélyen érintették Axelt. Nem volt képes megmenteni Caldert, és ezt az apja sosem bocsátja meg neki.

Az idősebb férfi hátralépett egy lépést, és összehúzta az orvosi köpenyét.

– Oda kellene mennem hozzá, és bemutatkoznom neki. Úgy tűnik, már végzett a vizsgálattal.

– Igen, tedd azt – felelte Axel, akit bosszantott apja makacssága. Utánanézett, ahogy átment a triázstermen, és Bettyhez tartott.

Axel feje zúgott. Sarkon fordult és elment. Ha az anyja még élne… Nem fűzte tovább a gondolatot, mert tudta, hogy az anyja sosem tudta volna feldolgozni kedvenc fia elvesztését. Mindig is Calder volt a kedvenc, és Axel a fekete bárány. Amikor kicsik voltak, egyedül a bátyja szerette és támogatta őt. Miatta akart Axel a parti őrséghez csatlakozni, és hajóorvosnak állni. Sosem tervezte, hogy klinikán dolgozzon. De ugyanilyen kevéssé számított arra, hogy elveszíti Caldert, és majdnem megfullad.

Axel belépett egy üres ügyeleti szobába, és vett néhány mély lélegzetet. A poszttraumás stresszbetegség ismét éreztette hatását. A terapeutája megtanított neki egy légzéstechnikát. Csukott szemmel lélegezte ki és be a levegőt, közben megpróbálta kizárni a helikopter lezuhanásának hangjait, valamint Calder utolsó szavait és a viharos tenger morajlását.

Helyette Betty jelent meg a lelki szemei előtt – az ő pimasz, temperamentumos, tündérszerű arca. Megzavarta, hogy ott látta őt.

Idegesen végigsimított a haján. Dühítette, hogy pont most kell Bettyre gondolnia. De ez megerősítette abban a meggyőződésében, hogy köztük mindennek tisztán szakmai jellegűnek kell maradnia.

Ekkor rezegni kezdett a mobiltelefonja. Üzenet érkezett Eirától: épp most ért a sürgősségi osztályra. Mi a fenét keresett itt? Zsebre vágta a telefont, megfeszítette a vállát, és megpróbálta visszanyerni a nyugalmát, mielőtt elhagyta volna az ügyeleti szobát.

Útban a sürgősségire remélte, hogy az apja nem hallott Eira kórházi tartózkodásáról. Bármi is történt, biztosan Axelt hibáztatta volna érte. Mindig minden Axel hibája volt, mert ő nem Calder.

– Hol van az unokahúgom? – kérdezte a nővért a pultnál.

– Négyes kórterem dr. Jacinthtal. Hármas ágy – felelte a nővér.

– Köszönöm – mondta, azzal elindult a szoba felé. A hármas ágy körüli függönyök be voltak húzva, de Betty cipője kikandikált a szegély alól. Axel habozott, majd megköszörülte a torkát.

– Nem baj, ha bejövök?

Betty kikukucskált a függöny résén át.

– Dr. Sturlusson, miben segíthetek?

– A betege az unokahúgom. Én vagyok a gyámja.

Betty szeme erre elkerekedett.

– A nagybátyám az? – hangzott Eira hangja a függöny mögül. Az angolja szinte tökéletes volt.

– Igen, ha a nagybátyádat dr. Sturlussonnak hívják – válaszolta Betty.

– Igen, úgy hívják. Meg a nagyapámat is.

Betty átengedte Axelt. Eira olyan kicsinek tűnt az ágyban. A karját bekötötték, de Axel vérfoltokat fedezett fel a kötésen és a pólóján.

– Mi történt?

– Elcsúsztam egy pocsolyában az iskolai mosdóban.

Axel óvatosan eltávolította a kötést, és meglátta a karján a szaggatott sebet. Úgy látszik, Eira nemcsak elesett, hanem meg is sérült valami éles tárgy miatt.