Ashley Poston: A Novel Love Story

Copyright © 2024 by Ashley Poston

Hungarian translation © Heinisch Mónika, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ashley Poston: A Novel Love Story

BERKLEY, An imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2024

Fordította: Heinisch Mónika

ISBN: 978 963 598 382 7 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Vi-An Nguyen

A kötetet tervezte: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Vas Annamária

Korrektor: Kővári Bettina, Ligeti Szilvia

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: romantikus

Ez az írás a szerző fantáziájából született. A nevek, szereplők, helyek és események vagy a szerző képzeletéből származnak, vagy a realitástól függetlenek, így minden valós, élő vagy halott személlyel, üzleti létesítménnyel, eseménnyel vagy helyszínnel való hasonlóság csak a véletlen műve lehet.

A kedvenc könyvem írójának:

Sajnálom, hogy nem ismerhettelek,

de remélem, hogy a könyveink megtalálják egymást a polcokon,

és barátságot kötnek.

Egy történet befejezése

VOLT EGYSZER EGY KISVÁROS.

Egy csendes völgyben fekvő, festői település, ahol a napok csigalassúsággal teltek, és ugyanazon az úton lehetett odajutni, mint elhagyni. Édességboltjában páratlanul édes, ragacsos-olvadós mézes cukorkát árultak, kertészetében pedig egész évben egzotikus, gyönyörű virágok kellették magukat. A helyi kávézót egy oposszumról nevezték el, amely évekig gyötörte a tulajdonosát, és az ott dolgozó szakács készítette az egész északkeleti régió legjobb édes bundás kenyerét, igazi mézzel. A bár csaposa, aki mindenkinek tudta a nevét, mindig kissé odakozmált hamburgert szolgált fel, de egy jellegzetes helyi csípős szósz elfedte az égett ízt. Aki egy hétvégére ugrott volna be, azt az új panzió várta – ha addig elkészült –, és egy kellemes kis túra a Mézelő-csapáson, a titokzatos vízeséshez vezető erdei ösvényen. Állítólag a zuhatag alatt elmondott kívánságok valóra váltak. Akadt még helyben drogéria, élelmiszerbolt és ékszerbolt is, de az csak retrográd Merkúr idején nyitott ki…

Ja, és volt könyvesbolt is.

Egy régi téglaépület szerény sarkában bújt meg, labirintusszerű szekrénysorain több száz könyv várta jobb sorsát. A hátsó sarokban olvasóhelyiség rejtőzött kandallóval és kényelmes fotelekkel, amelyekbe egy jó kötettel akár órákra be lehetett süppedni. A gerendákról üvegharangok tömkelege lógott, így amikor a napfény beáradt a felső ablakokon, előcsalta a szivárvány összes árnyalatát, és színkavalkádot hintett a könyvek sokaságára. Az ereszen seregélycsalád tanyázott: minden reggel másik dalt énekeltek az óratorony harangozásának ütemére.

A város olyan meghitt csendben szunnyadt, hogy ha behunytad a szemed, szinte hallottad a völgy lélegzését, ahogy a szél végigmotozta az épületeket, majd tovaröppent, akár egy sóhaj.

Volt egyszer egy ilyen város, és határozottan éreztem, hogy ha valaha is eljutnék oda, azon a helyen otthonra lelnék.

Volt, mégsem létezett soha.

1

Vidéki utak

ELTÉVEDTEM.

Nem átvitt értelemben – ez legalábbis fel sem merült bennem –, hanem fizikailag, több száz kilométerre az otthonomtól, a semmi közepén.

Errefelé nem volt térerő. Csak egy régi térképet vittem. A benzintartály meg porzott.

Ja, és egyedül voltam.

Miután előző nap útnak indultam, nyolc órán keresztül robogtam az autópályán, aztán röpke pihenőt tartottam egy hotelben (amit dinoszauruszokkal dekoráltak), majd ismét nyolc óra kocsikázás következett. Nem hittem volna, hogy az utolsó szakaszon fogok eltévedni. Egészen közel jártam – a következő hétre kibérelt faház már kőhajításnyira lehetett –, a Google Maps viszont folyton kiakadt a vadregényes tájon, ahol a mesebeli vándormanó kalandjai játszódtak, és a telefonom kijelzője is csak homokszínű pusztaságot mutatott, mindössze a kocsimat jelző kék pötty mozgott rajta, még út sem kígyózott alatta a semmi közepén.

Az elmúlt két évben többször is elzarándokoltunk a legjobb barátnőmmel ehhez a kunyhóhoz, a New York állambéli Rhinebeckbe, egy kis összeröffenésre a Kéjsóvár Könyvklub tagjaival. Agyrém, hogy eltévedtem.

De ebben az évben egymást érték az első alkalmak.

Vészjósló esőfellegek dörmögtek az égen, amely egészen sötétlilába borult a közelgő éjszakától. Reméltem, hogy csak akkor ered el, amikor már rábukkantam a faházra, előkotortam egy üveg bort a hátsó ülésről, és elfoglaltam az elülső veranda egyik hintaszékét, romantikus könyvvel a kezemben.

Egész évben az tartotta bennem a lelket, hogy végre egy hétig csak bort kortyolgatunk, és boldog végkifejletekről dumcsizunk. Ez segített kibírni az unalmas elsőéves irodalomórákat, a szunyókáló diákok látványát, a mesterséges intelligenciával generált Chaucer-dolgozatokat meg a kollégákat, akik esküdtek rá, hogy a Háború és béke egészen lebilincselő. A tanszék vonzotta azokat az alakokat, akik képesek voltak órákon át áradozni a Beowulfról, a modern irodalomelméletről vagy a posztmodern szövegek metszetszemléletéről. Alig vártam, hogy arra az egy hétre ledobhassam a talárt, és elszökhessek a Catskills lágy dombjai közt kanyargó úton át valahová, ahol a pocskondiázóktól biztos távolságban olvashatok sorsszerű találkozásokról és nagy romantikus gesztusokról.

Aztán amikor a többiek visszatáncoltak, mert az élet közbeszólt, ketten maradtunk a legjobb barátnőmmel, Pruval – ám nekem így is tökéletesen megfelelt. Pont erre volt szükségem. Pru nem is sejtette, mennyire. Senki sem érthette meg. Persze hogy leesett az állam, amikor előző héten közölte: mégsem tud jönni. Nem csak az állam esett le – totál lekonyultam, bár igyekeztem nem kimutatni. Ültem vele szemben a kanapén, a háttérben a Sütimester ment, és jobb híján a lábamra húzott takarót markolásztam, mivel Pru és Jasper lakása folyton kész jégverem volt.

– Sajnálom – mondta, és idegesen forgatta a gyűrűket az ujjain. Fakószőke haját laza lófarokba fogta, már pizsamát és bolyhos papucsot húzott. Törékeny alkatú lány volt, bőre nyáron szinte az állandó leégés állapotában, szeme nagy és barna, álla közepén sebhely, amit én okoztam a fogammal tizenkét éves korunkban, amikor hátraszaltókkal kísérleteztünk a trambulinon. A hálószobaajtó résén át kilátszott a bőröndje, félig már megpakolva meleg pulóverekkel és cuki kötött sapkákkal. Véletlenül sem nyári ruhákkal. – Jasper meglepett egy izlandi utazással, és csak most iktathatjuk be, tudod, a munkája miatt – hadarta, mintha a gyorsabb beszéddel kevesebb fájdalmat okozna… Ahogy a szőrös lábra ragasztott sebtapaszról szokták mondani. – Tudom, hogy rosszkor jön, de ez egészen friss fejlemény. Most derült ki. És hát… a faház jövőre is vár minket, igaz? – vetette fel bizakodva.

Legszívesebben rávágtam volna, hogy nem, de egy hang sem jött ki a torkomon. Nem, jövőre nem jó. Nekem most kellett. Még mindig kell.

De ha kimondom, mit értem volna el vele? Semmi jót. Pru mindenképp elmegy Izlandra, én pedig egyedül maradok. Egyébként is tudtuk, mit jelent Izland: lánykérést. Végre.

Évek óta erre várt.

Miért rugózott volna azon, hogy velem tart-e idén a faházba? Ez egészen lényegtelenné törpült a felcsillanó új jövő fényében. Végül mosolyogva szűrtem a fogaim között:

– Természetesen. Jövőre minden visszazökken a megszokott kerékvágásba.

– Pontosan! – ígérte mit sem sejtve. – Ja, és idén azért tartsunk helyette egy nagy közös videóhívást!

– Jaj, Pru! Tudod, hogy ha Jasper Izlandra visz, nem lesz időd semmilyen videóhívásra. – Felemeltem a kezem, és megmozgattam a csupasz gyűrűsujjamat. – Tudod, mire készül.

A legjobb barátnőm szorongva összerezzent.

– Ez nem garantált, és tudom, milyen fontos neked ez a kiruccanás…

– Menj, érezd jól magad, és ne rágódj ezen! – biztattam, majd felhörpintettem a maradék bort, és felálltam, hogy távozzak. Nem akartam, hogy lássa a zaklatottságomat.

Jaspernek szerény pozíciója volt az ügyvédi irodában, ezért ritkán kapott szabadságot. Nem hagyhattak ki egy ilyen last minute utazást. Miféle szörnyeteg az, aki emiatt haragudna rájuk?

Prudence nálam sokkal könnyebben túllépett az elhalasztott közös úton. Én kétségbeesetten sóvárogtam utána – becsiccsenteni az olcsó bortól, sírdogálni a boldog végkifejletek felett, még akkor is, ha idén egyedül leszek a kunyhóban.

Így hát a harminckettedik évem nyarán, pénz és kilátások nélkül, az alapozó irodalomórákon begyűjtött, szédítő mennyiségű, érdemjegyre váró, MI-generált dolgozatot hátrahagyva a fiókomban, magam vágtam neki egy tizenhat órás útnak.

Muszáj volt beleköltöznöm egy könyvbe.

Azt az élményt semmi sem tudta volna felülmúlni.

Ráadásul pont tíz év telt el Rachel Flowers Nárciszábránd című könyvének megjelenése óta, és ez ünneplésért kiáltott. A szerző néhány éve meghalt, de nem felejtettük el, hogy neki köszönhettük a kis könyvklubunkat.

Azt hiszem, leginkább egyszerűen csak el akartam szabadulni – bármi áron.

Végig a Nárciszábrándot hallgattam a tizenhat órás út alatt. A hangoskönyv narrátora épp a kedvenc jelenetem közepénél tartott. Kikotortam egy pállott sült krumplit az anyósülésre rakott gyorséttermi zacskóból, és feltekertem a hangot.

– Junie átkelt a vízeséshez vezető rozoga hídon, és Will lába nyomát kutatta a buján zöldellő növényzetben, de közben mintha minden dobbanással egyre inkább meghasadt volna a szíve. Nem találta sehol.

– Csak még egy kis türelem! – drukkoltam. – Tudod, a szerelem mindig a kellő pillanatban jön el.

Bosszúsan ránéztem a félig megcsócsált sült krumplira, és visszadobtam a zacskóba. Tele lett a hócipőm a gyorséttermekkel és a benzinkutak mosdóival. Nem volt nehéz megcsömörleni, ha az ember már közel egy napja csak ilyenekkel érintkezett.

Okádékzöld ferdehátúm, amelyet nagy szeretettel Cukorborsónak kereszteltem, valahol Washingtonban kezdte el a vékony, magas vinnyogást, de eleinte rá sem hederítettem. Végül is nem közönséges autó volt, hanem egy 1979-es Ford Pinto, amelynek robbanásveszélyes benzintartályáról legendák keringtek. Lefogadtam volna, hogy valami drámai kilépőt tervez, nem éri be holmi hibás tömítéssel vagy olajszivárgással.

Bizonyára vissza kellett volna fordulnom, mert már meglegyintett a sejtelem, hogy valami porfészekben ragadok, de basszus, rátermett részmunkaidős egyetemi irodalomtanár voltam, aki maga intézi az adóbevallását, és kereket is tud cserélni.

Semmi sem tántoríthatott el. Vagyis… szinte semmi.

Egy kövér esőcsepp pottyant a szélvédőmre. Aztán egy másik, épp amikor a hangoskönyvben Junie összeszedte a bátorságát, hogy elszakadjon a vízeséstől, és feltegye magában a kérdést: szereti-e Will egyáltalán. Mármint úgy, ahogy ő szereti.

Ez a szöveg volt a bibliám. Annyiszor olvastam, hogy már kívülről fújtam.

Még pár bekezdés, és Will zihálva, kimerülten felrohan az ösvényen a vízeséshez. Átöleli a lányt, és megkéri, hogy hozzák rendbe együtt a Nárcisz Fogadót – aztán költözzenek be. A boldog végkifejlet.

Tudtam, mit felel majd a lány, mégis aggodalmasan verdesett a szívem.

Mint mindig, Junie szelíd hangon válaszol, sőt a pasi kezét is tutira megfogja, sőt meg is szorongatja a csillogó vízpermetben. Abban a pillanatban megszületik a varázslat. A Délibáb-zuhatag szívszorító, minden hangot elnémító, lélegzetelállító mágiája, amelyre az ember egészen rákattan. Az igaz szerelemé.

Milyen érzés lehet úgy szeretni valakit, hogy az szinte fáj?

Egyszer már alighanem belekóstoltam.

Ha az élet úgy alakulna, mint a lányregények, én lennék a téma első számú szakértője. Az év nagy részében irodalomórákat adtam a helyi egyetemen. Lírai módon mutattam be a történelem legnagyobb romantikusait. Hosszan ecseteltem Mary Shelley rajongását a férje iránt, és Lord Byron… kicsapongásait. A diákok kezébe adtam Keats leveleit, és szinte elvártam tőlük, hogy rózsaszín szemüvegen keresztül nézzék a világot.

Osztályoztam A vámpírról és Lord Byronról szóló beadandókat, és kifejtettem, hogy Mary Shelley azért tartotta Percy megkövült szívét az íróasztalfiókjában, mert a való életben ez a szerelem legmagasabb csúcsa.

Nekem mégsem hiányzott. Egyetlen porcikám sem vágyott rá. Nem kerestem. Soha többé nem akartam átélni.

Megelégedtem a szerelmes történetekkel. Biztonságot adtak. Soha nem hagytak cserben.

Egyre hevesebben zuhogott, egészen nyirkos lett a kezem az idegességtől. Utáltam esőben vezetni. Mindig Pru ült a volánnál, ha elmentünk valahová. Beletöröltem a kezemet a farmernadrágomba, és az orrom alatt mérgelődtem, hogy miért nem egy másik napon indultam el, vagy miért nem kalkuláltam bele egy szállást éjszakára. Még mindig megtehettem volna, hiszen elképzelni sem tudtam, merre járok.

A rohadt életbe!

Nem szórakoztam tovább a Google Mapsszel, inkább megint az útra fókuszáltam.

Egészen komikussá fajult az esőzés, a végén már alvázig vízmosásban gázoltam. Mintha elsuhantam volna egy településtábla mellett, de olvashatatlan volt rajta a szöveg. Olyan harsányan dobolt az eső az autóm tetején, hogy már a hangoskönyvet sem hallottam.

– Will odanyomta… csókolta… suttogta… „Ez úgy hangzik… sze… álom… örökké tart?”

– A francba, ez a kedvenc részem! – motyogtam, majd próbáltam felhangosítani, de már a maximumon volt.

Aztán… úgy vettem észre, hogy egy mellékút ágazik le a főútról. Hála az égnek, remélhetőleg civilizált helyre vezet, ahol kivárhatom a vihar végét!

Kiraktam az indexet, és lekanyarodtam. Egy régi, fedett, pajtára emlékeztető híd nyúlt előttem a távolba, egy megduzzadt, fehéren tajtékzó kis folyó felett ívelt át. Visszafogtam a tempót. Biztos voltam benne, hogy napsütésben igéző lenne a táj, most viszont rettegés fogott el, hogy bármelyik pillanatban kisodorhat a víz a vadonba, és örökre ott ragadok. A hídon túl az út egy fenyőfákkal borított, meredek töltésen kanyargott tovább, majd egy fenyvesben ereszkedett lefelé, amely szilaj zölden harsogott bele a nyárba. Már azt hittem, elrontottam valamit, mert sehol sem látszott az út vége, de végül a szürke függönyön keresztül feltűnt egy magas óratorony, körülötte épületek, villanyoszlopok meg autók homályos sziluettjei – egy kisváros.

Egykettőre leereszkedett az éj. Még egyszer utoljára megpöccintettem a telefonom kijelzőjét, hátha frissül rajta a térkép – váratlanul ért, hogy egy városban nincs mobilszolgáltatás –, de túl erősre sikeredhetett a mozdulat, mert a telefon kibillent a mágneses tartóból, leesett a padlóra, és magával rántotta az egész kazettaátalakítót.

Szinte ugyanekkor harsány popdal szakította félbe Junie zárt kertekről és igaz szerelemről szóló csendes elmélkedését, mire megugrottam az ülésen.

– Gyere, Eileen! – énekelte valaki a nyolcvanas évekből.

Homályos folt villant fel a lámpám fényében. Futólag érzékeltem a szemem sarkából, mielőtt ismét az útra szegeztem a pillantásomat…

Egy férfi. Egy férfi állt a…

– Basszus!

Balra rántottam a kormányt. Cukorborsó kerekei veszettül csikorogtak. Bependerült egy parkolóhelyre, kerekei a padkának csapódtak. Hatalmasat (sőt, velőtrázót) csattant, majd hirtelen és végleg megállt. A popdalnak is vége szakadt.

2

Első látásra

A SZÍVEM VADUL KALAPÁLT. Úristen… jaj, istenem! Elütöttem? Megöltem? Atyaég, nekem még diákhitel-tartozásom is van! Most nem csukhatnak le!

Kioldottam a biztonsági övemet, nagy levegőt vettem, aztán alaposan körülnéztem. Nem volt vér a szélvédőn, tehát nem ütöttem el. Ugye? De hová tűnt? Egy bár előtt álltam meg, a cégére vörösen villódzott az egyre hevesebb esőben.

Kilöktem az ajtót, és kikászálódtam a kocsiból.

– Hahó! – kiáltottam, majd visszafordultam az út felé. Szinte azonnal bőrig áztam. Hátrasimítottam csapzott, rézvörös hajamat. – Hahó!

A férfi a földön ült, ovális szemüvege bepárásodott és félrecsúszott. Lassan, kábán felém fordult.

Jaj, ne!

Ne, ne, nenene…

– Uram… Uram, jól van? – kérdezgettem, és odarohantam, hogy felsegítsem a földről.

Magas volt, szikár és csuromvíz, fehér inge úgy tapadt izmos felsőtestére, mintha Mr. Darcy merengő, szőke, sápadt kísértete lenne, éles és határozott körvonalakkal. Bizsergés futott végig a gerincemen. Az esti eső szürkés rózsaszín fényében kifejezetten jóképűnek látszott – ám tekintetéből sütött a vád, miszerint az életére törtem.

Legyünk igazságosak: nem törtem az életére. Legalábbis nem szándékosan.

– Jól van? Hány ujjamat látja? – mutattam fel négy ujjamat, vagyis csak hármat, mert a negyediket begörbítettem…

Elkapta a kezemet, és lenyomta.

– Beugratós kérdés… Hármat. Majdnem elütött – közölte vádlón. Az utcai lámpák meleg fényében olyan zölden csillogott a szeme, akár a krizolit.

Elrántottam a karomat.

– Értem, de… miért kódorgott az út közepén?

Erre még haragosabb lett a tekintete.

– Pont átkeltem rajta.

– Nem, csak állt egy helyben!

– Kis híján legyalult!

– Az út közepén ácsorgott!

Lehajolt, hogy felkapja a kulcsait az aszfaltról.

– Akkor már nem.

Azzal megfordult, és átsétált az út túloldalára.

Döbbenten néztem távolodó alakját.

– Mi a franc? – motyogtam, majd félresöpörtem nedves frufrumat, és körülnéztem.

Ezúttal én ácsorogtam az út közepén.

De legalább egy bárhoz sodort a véletlen. A legtöbb neonbetű nem működött, csak a két „A” középen. Minden egyes mennykőcsapásnál úgy villantak, mintha a vihar hangja kapott volna feliratot: AAAÁÁÁ!!! Semmi baljós, tényleg. Ettől függetlenül bíztam benne, hogy kapok valami vacsorát meg útba igazítást a legközelebbi hotelhez. A szívem zakatolásától úgysem tudtam volna tovább vezetni. Előkotortam a pénztárcámat meg a mobilomat a kocsiból, és még egyszer utoljára gyöngéden megpaskoltam a kormányt, mielőtt elindultam volna a bár felé.

Küldtem egy üzenetet a könyvklubnak: ELJUTOTTAM EGY VÁROSBA.

Tudta a franc, melyikbe. Aztán a biztonság kedvéért egy mosolygós arcot is biggyesztettem a végére, noha abban a pillanatban semmiféle optimizmust nem éreztem. Ám miután rányomtam a küldés gombra, már pittyent is az értesítés: az üzenetet nem sikerült kézbesíteni.

Hát szuper.

– Tessék – mormoltam –, a horrorfilmek klasszikus nyitójelenete.

Egyedül. Felhőszakadásban. Valami nevenincs porfészekben, az erdő közepén. Ahol nincs térerő. Ha Freddy Krueger vagy a Fűrész főszereplője kiugrana egy épület mögül, azonnal visszapattannék Cukorborsóba, és meg sem állnék Új-Skóciáig.

Nem baj, megéri – győzködtem magam. Máskülönben kénytelen lettem volna beismerni, hogy felesleges volt minden, egy felelőtlen kalandra pazaroltam el egy csomó benzint, a józan eszemet és az időmet. Akárcsak Zsákos Bilbónak, amikor elhagyta a Megyét, az én fejembe is kezdte befészkelni magát a gondolat, hogy talán az egész egy szörnyű tévedés.

Villám cikázott át az égen, sarkában a mennydörgéssel, mire beszaladtam a bárba.

Az ajtó nagy döndüléssel bezárult mögöttem, a zajra mind a hét törzsvendég kíváncsian fordult felém. Ömlött rólam az esővíz, le a kopott keményfa padlóra. Meglehetősen kínos helyzet. Halkan elfoglaltam az ajtóhoz legközelebbi bárszéket, a törzsvendégek pedig lassan visszatértek az italaikhoz.

Nehezen alakulhatott volna rosszabbul ez az este.

De legalább nem áztam tovább.

– Mit adhatok? – kérdezte a csapos, miközben odacsúsztatott nekem egy száraz törülközőt. Hálásan vettem át, és elkezdtem felitatgatni a hajamból a vizet. Idősebb nő volt, sötétbarna bőrű, rövid haját ősz sávok csíkozták, a körmét élénk narancssárgára lakkozta. Kopott farmert viselt, és lángoló kakasemblémás pólót. Túláradó szívélyességét annak tudtam be, hogy biztos sokszor kell a terapeutát játszania a törzsvendégek zömével. Még szerencse, hogy csak átutazóban voltam: kétlem, hogy lett volna ideje az összes hülyeségemre. – Sört? Bort? Egy sikkes gyümölcsös koktélt kis esernyővel? Most van rózsaszínű is, a tetején virággal.

– Öhm… a ház vörösborát kérem, mindegy, milyen, meg az étlapot, ha van – feleltem, mire a pultos elővett egy ütött-kopott menüt. A sarkainál hámlott a műanyag borítás, a borkínálat közepén pedig furcsa folt éktelenkedett.

– Persze! Nézze csak meg, én addig hozom az italát! – felelte, majd levett egy poharat a polcról, és elsétált.

Nedves combom hozzátapadt a bárszék bőrborításához, miközben próbáltam kényelmesen elhelyezkedni. A hűvös térben borzongva böngésztem az ajánlatot. Legalábbis próbáltam. Összefolytak a betűk; megdörzsöltem a szememet, de ez sem segített. Feltételeztem, hogy a megszokott büfékajákat kínálják. Elégszer jártam már ilyen helyeken, pontosan tudtam: van legalább egyféle hamburger, sajtos sült krumpli, és valamilyen csirke is.

Még mindig feldúlt voltam az idegennel való ütközés miatt, elment az étvágyam, ugyanakkor szinte hallottam anyám korholó intelmét: ha most nem eszem, később már nem fogok tudni a nyűgösségtől meg a fejfájástól. Igaza volt, de attól még idegesített. Hogy képes több ezer kilométer távolságból is felbosszantani? Épp a maga Ízek, imák, szerelmek-zarándokútját járta, miközben sejtelme sem volt, mi van velem.

A szűkös helyiséget neonfeliratok világították meg: BUD LITE – MENNYEI KÖNNYEDSÉG és A CSÁBÍTÁS TITKA A RUM(BA). Hiába lógott a pult mögött egy jókora TILOS A DOHÁNYZÁS! tábla, az a jellegzetes cigiszag terjengett mindenütt. A füst évekkel korábban beitta magát a kopott bőr bárszékekbe, az ilyet semmilyen tisztítással nem lehetett eltüntetni. Mégsem zavart. Minden lebujnak ilyen szaga volt, ahová Pru elráncigált egyetemista korunkban. Vadászott a Beatles-emlékzenekarokra, és mindig a Dear Prudence-t játszatta velük, csak hogy idegenek szájából hallja a saját nevét.

Ha már az embert egy zeneszám után nevezik el, legalább ennyi örömét lelje benne.

Kevesen voltak a bárban, csak néhány helybeli ült a hátsó asztaloknál; valami mérkőzést néztek a nagy képernyőn. Talán focit.

Amikor a pultos kihozta a boromat, rendeltem egy hamburgert, majd visszaadtam neki az étlapot. Bólogatva firkálta fel a jegyzettömbjére.

– Jó választás, kitűnő választás! Pikk-pakk kész is. Ha szeretne még valamit, a túloldalon megtalál, megnézem a meccs végét – mondta a hátsó tévékre mutatva. Aztán közelebb hajolt, és mint egy titkot, a fülembe súgta: – Ötvenet tettem a Wimbledonra.

– Bárcsak tudnám, mi az! – feleltem.

Vállat vont.

– Én se vágom, de kényszeresen fogadok. Hú… Azt hiszem, valaki bevarrta! – kurjantott fel, azzal átnyargalt a bár túlsó végébe.

A ház vörösbora nem volt rossz – gyümölcsös, édes, szederízű merlot. A hamburger pár perccel később jött ki, egy adag szottyos sült krumplival együtt. Addigra valamelyest megszáradt a hajam, ezért kontyba kötöttem, és beleharaptam a burgerbe. Szinte rögtön megbántam, hogy nem csirkefalatkákat kértem. A húspogácsa inkább emlékeztetett faszénre, mint marhahúsra, és kőkemény volt. Fontolgattam, hogy visszaküldöm, de a pultost épp teljesen lekötötte a meccs, és nem akartam, hogy lemaradjon a gólról, amely ötven dolcsit hozhat a konyhájára.

Sebaj – mondtam magamnak, azzal elvettem egy üveg ketchupot a fűszerállványról. Lehúzták a címkéjét, talán jobbnak látták, ha a márkája titokban marad. Az emberek sajátságosan viszonyulnak a ketchuphoz. Ez az átlagnál hígabb volt, de ha elnyomta az étel ízét, nem zavart az állaga.

Amikor ismét beleharaptam a szendvicsbe, kiderült, hogy nem is ketchup.

Csípős szósz.

Olyan kegyetlenül csípős, hogy egyetlen falat után gyakorlatilag lebénult az arcom.

– Minden rendben? – kérdezte a felszolgáló. Pont most tért vissza, mintha megérezte volna a kínlódásomat.

Lenyeltem a fájdalmat.

– Persze, rendben – ziháltam, majd felhajtottam a borom nagy részét.

Valamiért csak fokozta az égő érzést. Akármit is tett abba az üvegbe az ördög, amivel bosszút akart állni rajtam, bejött a terve, mert szinte szétmállott a szám.

– Kifogott magán a szósz, mi? – következtetett a nő, és előkotort valamit a bárpult alatti hűtőszekrényből. Egy kis doboz tejet; valószínűleg a késő esti kávékhoz készítették be. Töltött egy pohárral, én pedig hálásan felhajtottam. – Mindjárt enyhülni fog. A csípős mindig elöl éget, de hátul kellemes, édes utóízt hagy. Tulajdonképpen egész jó – tette hozzá, miközben kiittam a tej maradékát. – Egyébként Gail vagyok.

– Eileen – mutatkoztam be én is, miközben egy szalvétával megtöröltem az orromat. – Sajnálom, nem hittem volna, hogy ettől így szivárogni fogok. Miből van ez a szósz?

– Frank azt mondja, hétpecsétes titok. De kezd előjönni az édes íz, ugye? – vigyorgott.

Végül is, kezdett.

– Szinte már… mézre emlékeztet.

– Ezt ne reklámozza Frank előtt! – figyelmeztetett.

– Jól van.

Fogalmam sem volt, ki az a Frank, de hirtelen esküdt ellenségemmé fogadtam. Lelki füleimmel hallottam Pru gúnyos röhögését. Azt mondaná, biztos eltörtem egy tükröt, vagy átrohant előttem egy fekete macska, úgyhogy szórjak sót magam mögé, esetleg forogjak háromszor az óramutató járásával ellentétesen. Ő soha sehol nem járt szerencsétlenül – pontosan tudta, mit kell rendelnie a bárokban, és bármilyen étlapról ki tudta választani a legjobb előételt. Olyasfajta ember volt, aki előtt a világ kiterítette a lapjait. Hiányzott nekem a belőle áradó derű.

Reméltem, hogy élvezi a repülőutat Izlandra. És egy kisbaba ordít a szomszédos ülésen. Reméltem, hogy a gleccserek dögunalmasak, félig véres rénszarvashúst tesznek a tányérjára, és… jól érzi magát.

Nem bírtam rá haragudni. Mégis fortyogtam a dühtől.

A bár hátsó részében összegyűlt helybeliek ujjongtak, amikor a csapatuk gólt lőtt, és egymás vállát veregették. Valaki nyert egy kis pénzt – és talán véget ért egy barátság is.

– A fenébe! Oda az ötvenesem! – motyogta Gail a fejét rázva.

Ismét kortyoltam a borból. Az a falat bőven elég volt a hamburgerből, inkább ráfanyalodtam a sült krumplira. Biztos van köztük legalább egy nem szottyadt…

Gail érdeklődve fordult vissza hozzám.

– Szóval, az eső kergette be?

– Igen. Annyira zuhogott, hogy inkább félreálltam, és kivárom a végét.

Ja, és majdnem megöltem valakit.

– Nem kizárt, hogy reggelig kell várnia – jegyezte meg, majd kiszedett pár poharat a mosogatóból, és a csepegtetőre sorakoztatta őket.

Kis híján széttrancsíroztam a pállott krumplit.

– Reggelig?

Vállat vont.

– Eléggé úgy fest.

Ő könnyen beszél. Nekem el kellett volna jutnom a faházba, hogy végre megkezdődjön a vakációm. Egymagamban. Szóval nem mintha bárki is hiányolt volna.

– Van itt valami szállodaféle?

– Volt – pontosított –, de épp felújítják. Pech, hogy pont most keveredett ide.

Úgy tűnt, erre az utazásra ez a minta jellemző, és nem voltak túl jók a kilátások, hogy a helyzet egyhamar megváltozzon. Hát akkor a kocsimban alszom. Töltöttem már rosszabb helyeken is az éjszakát. Például az íróasztalom alatt a padlón, abban a szűk, ablaktalan szobában, amit a munkahelyem irodának csúfolt. Állítólag egy padon is durmoltam elsősként az egyetem parkjában, de arra már nem emlékeztem, hiába esküdözött Pru, hogy egész éjjel engem keresett.

Kinyílt a bejárati ajtó, a süvítő szél esőcseppeket sodort a bárba. Gail felkapta a fejét, s amint meglátta a belépő jövevényt, gondterhelt arckifejezése eltűnt, helyette felcsillant a szeme.

– Ami azt illeti… – szólalt meg ravaszkásan – talán mégis akad megoldás.

– Ó, nem szükséges…

– Egy pillanat! – emelte fel az ujját.

Ezalatt valaki elsuhant mögöttem, és három bárszékkel arrébb leült. Amint lerázta magáról szürkészöld esőkabátját, ott állt magasan és markáns sziluettjével, mint egy megelevenedett szobor. Ő lett volna a megoldás?

Rásandítottam – mire a feltámadó remény helyét mázsás sziklák vették át a hasamban.

Jaj, ne, csak őt ne!

– Drága Andersonom! – köszöntötte Gail, előkapva egy poharat, amibe vizet töltött. – Pont rád van szükségünk.

A férfi, akit majdnem elgázoltam, ránézett a pultosra, aztán rám, végül vissza a nőre. Világos haja még mézszőkén csillogott a nedvességtől, de a pólóját és a farmerjét már szárazra cserélte. Összehajtotta az esőkabátját, s gondosan a szomszéd székre tette, de olyan óvakodva, mint egy nyúl, amely már érzi, hogy becserkészték.

– Tényleg?

Gail felvillantott egy mosolyt.

– Szó szerint! Ugye megvan még a tetőtéri kuckód?

A férfi tétovázott.

– Igen.

– És üres?

– Most épp igen.

Mintha nem túl lelkesen ismerte volna be.

– Pompás! Ennek az ifjú hölgynek kellene egy szoba ma estére – bökött felém a hüvelykujjával –, és rögtön eszembe jutottál. Most érkezett. Ide mosta az eső.

A férfi rám emelte a tekintetét. A bár fényében káprázatos élénkzöld volt a szeme – már-már mentaszínű. Megint végigfutott rajtam a bizsergés, amely a fejbőrömön kezdődött, és lehullámzott a lábujjaim hegyéig. A férfi állát friss borosta lepte, és ahogy csücsörített, a szája bal felén végighúzódó heg vékony fehér vonallá nyúlt.

– Csakugyan? – fintorgott, majd hunyorogva rám meredt. – Micsoda mázli!

A kínos helyzettől szinte lángolt az arcom. Legszívesebben rámutattam volna: Maga ácsorgott az út közepén! Nem egyedül az én hibám volt.

Csak nagyrészt. Valószínűleg.

Arra gondoltam, előbb eszem meg a kalapomat, mint hogy beköltözzek hozzá.

– Semmi gond, majd én megoldom – bizonygattam Gailnek.

– Baromság! Hol aludna?

– A kocsimban…

– Azt felejtse el! – vágta rá őszinte felháborodással. – A medvék ki tudják nyitni a kocsiajtót.

– Majd bezárom. – Bár hogy őszinte legyek, nem csigázott fel a lehetőség, hogy Maci Laci mellett ébredjek. Brum-brum, kislány, hol az uzsonnáskosarad? Biztos van olyan perverz, aki erre gerjed, de én nem. – Vagy ilyesmi.

– Anders, ajánld fel szépen a padlásszobádat hajléknak! – kérte Gail. Látszott, hogy nem fogad el nemleges választ, ahogy odanyújtotta a fickónak az ételt, mely az érkezésem óta az átadóablakban várakozott. A pasas bizonyára gyakran vacsorázott a bárban. – Andie!

A férfi bedobott a szájába egy hagymakarikát.

– Miért? Ha jobban vonzza a medvék társasága, miért akarnám lebeszélni?

– Anderson! – Azzal Gail hozzávágott egy konyharuhát.

A férfi elkapta, és most először elvigyorodott. Szóval nem csak jóképű, morcos szamár tud lenni. Ki hitte volna?

– Csak vicceltem! Tréfa volt! – szabadkozott, majd felém biccentett. – Bár nem kizárt, hogy inkább a medvék felé hajlik.

Trükkös, nagyon trükkös – gondoltam, miközben az én térfelemen pattogott a labda. Nyilván nem akartam a kocsimban aludni, viszont annak az embernek a tetőterében sem, akit majdnem elütöttem…

Rájöttem, hogy rühellem. Nem nagyon, épp csak afféle bicskanyitogató hatással van rám. Röpke másodpercekre megsuhint az érzés. Mondjuk, ha egy szakadék szélén állna, komolyan fontolóra venném, hogy lelökjem. Nem tenném meg, de erős lenne a kísértés.

Keresztbe fontam a karom.

– A padlásszobát választom. Köszönöm – közöltem határozottan.

A férfi szája széle alig észrevehetően megrándult, mintha egy vigyort próbálna elfojtani.

– Hát akkor szívesen látom éjszakára, már ha nem zavarják az ereszen lakó seregélyek.

Seregélyek. Mint a tetováláson, amit Prudence-szel a bal fülünk mögé varrattunk. Sose feledd: minden történet más, akárcsak a seregélyek dala. Ezt hajtogatta a kezemet fogva, miközben én minden tűszúrásnál úgy éreztem, mintha jégcsákánnyal ütnék a koponyámat. Iszonyú cukik, nem?

Mélázva dörzsöltem meg a tetoválást. Kissé kifakult már, de rezes loboncom amúgy is eltakarta.

Végigmértem a férfit.

Nagyjából velem egyidősnek látszott – a harmincas évei elején járhatott –, és nem viselt jegygyűrűt. Világosszőke haja lágyan göndörödött a fülénél, s ez afféle kisfiús bájt kölcsönzött neki a Darcy-féle kevélysége mellé. Az orra kicsit ferde volt, a járomcsontja magas, az ajka telt, a szempillája hosszú és világos.

Abszolút nem volt az esetem, mégsem tudtam levenni róla a szemem, mintha felkavart volna bennem egy emléket. Mitől olyan ismerős? Találkoztunk már? Nem, az képtelenség. Csak nagyon fáradt voltam, már nagyon vágytam az emberi társaságra a tök egyedül töltött huszonnégy óra után, és hirtelen tudatára ébredtem, hogy a Fleetwood Mac zenekaros pólóm túl kopott, kilátszik a rózsaszín sportmelltartóm, a tornacipőm csuromvíz, és ha ez nem lenne elég… Biztosra vettem, hogy az arcom még mindig vörös és izzadt a csípős szósztól, a hajamból nedves, csapzott madárfészek lett, főleg mivel már… három napja nem mostam meg? Három? Vagy négy? Fogalmam sincs. Kínomban megrángattam a lófarkam végét, és próbáltam ellenállni a kísértésnek, hogy a pult alá süllyedjek, lehetőleg örökre.

– Nincs bajom a seregélyekkel – böktem ki végül.

– Nagyszerű! – harsogta Gail. – Akkor megegyeztünk.

A férfi visszafordult hozzá, és így szólt:

– Gail, hogy is mondhatnék neked nemet? Nélküled és a bátyád nélkül éhen halnék – integetett a szakácsnak a konyhába nyíló kis ablakon keresztül. A hátul szorgoskodó férfi, egy behemót fickó sötétbarna bőrrel, bozontos, ősz szemöldökkel és még impozánsabb bajusszal, némán visszaintett.

Gail gondoskodó tyúkanyó módjára veregette meg Anders kézfejét.

– Jaj, higgyétek el, olyan jól kijöttök majd egymással, mint a borsó meg a répa!

Hát, fogalmam sem volt, mennyi idő után tud belenézni a borsó a sárgarépa szemébe, mindenesetre én úgy kerültem a férfi tekintetét, mintha olimpiai sportág lenne, amiben aranyéremre hajtok.

A feltűnően önelégült Gail hátrament a bár végébe, hogy berekessze a szurkolók ünneplését.

A csípős szósztól még mindig zsibbadt szájjal felhörpintettem a bort a poharamból, s közben megfordult a fejemben, hogy talán mégis Maci Lacit kellett volna választanom.

3

Kézjegyek

ANDERS TARTOTTA NEKEM az ajtót, amíg kimentünk a bárból, és megálltunk egy pillanatra a ponyva alatt. Az eső tovább szakadt, s bár odabent nagyrészt megszáradtam, amint kiléptem, azonnal ismét eláztam. Annyira párás volt az éjjel, hogy szinte úszni lehetett a levegőben. Anders a fejébe húzta az esőkabátja kapucniját, én pedig haragudtam magamra, amiért még egy esernyőt sem voltam képes hozni – ő viszont előhúzott egyet a kabátzsebéből, és kinyitotta.

– Gondolom, csomagja is van – mutatott a kocsim felé.

– Igen, hátul.

Fölém emelte az ernyőt, míg az autóhoz mentem, és felnyitottam a csomagteret. Amikor leparkoltam, a holmim a hátsó ülésre csúszott, így odáig kellett bemásznom, hogy kihalásszam az utazótáskát. Közben Anders bekukkantott a pótkerék és az elsősegélykészlet közé ékelődő kartondobozba, és felfedezett egy könyvet. A Délibáb-zuhatag-sorozat második kötetét. Kopott volt, a borítója meghajlott, egy helyen el is ázott, a lapjai meggyűrődtek, sőt a gerince is megtört.

Mindegyik könyvet aláírattam Rachel Flowersszel, ott volt a kecses, kacskaringós kézjegye…

Elsynek

Egyszer találkoztam vele – mármint Rachel Flowersszel –, egy évvel a halála előtt. Egyidősek voltunk. A híradások szerint tragikus baleset áldozata lett, de már alig emlékszem, mikor is történt. Igazából nem akartam emlékezni rá.

– Ez az Eleanor rövidítése? – találgatta a nevemet Anders. – Vagy az Elviráé?

– Úgy nézek ki, mint egy Elvira?

– Majd nappali fénynél kiderül.

Horkantottam. El kellett ismernem, hogy a maga esetlen módján jó poénokat süt el. Kissé karót nyelt, de van stílusa, azt meg kell hagyni. Megfordult a fejemben, talán jobb lenne azt hazudni, hogy a könyv egy barátomé – nem néztem ki belőle, hogy értékelné a kifinomult romantikát –, de végül bevallottam az igazat. Amúgy sem hazudok jól.

– Eileen.

Visszatette a könyvet a dobozba, ahol találta.

– Itt az egész sorozat.

– Szeretek olvasni. – Vállamra vettem a táskámat. – Jól van, mehetünk. Milyen messze van az a szoba?

– Itt, az utca túloldalán – biccentett Anders abba az irányba, amerre eloldalgott, miután majdnem kilapítottam a kocsimmal.

A többcentis vízben átgázoltunk az úton egy bájos, régi téglaépülethez. Az ablakok bepárásodtak a nedvességtől, a bejárati ajtó piszkosszürkén derengett a sötétben.

Anders kinyitotta a zárat, és benyomta az ajtót.

A fejünk felett megszólalt egy csengettyű.

– Erre! – invitált a férfi, azzal balra fordult.

Én azonban egy pillanatra lecövekeltem az ajtóban, és szemügyre vettem a polcok – pontosabban a könyvszekrények – sorait.

Egy könyvesboltba csöppentünk.

Valahonnan a szekrények közül hallani lehetett, ahogy türelmetlenül megköszörüli a torkát, mire feljebb rángattam a táskámat a vállamon, és követtem. Kanyarogva vezetett a szekrények sötétségbe nyújtózó falai között, mint a Minótaurosz útvesztőjében. A bolt nem volt nagy, de annál tekervényesebb és zsúfoltabb. Anders enyhén oldalazva közlekedett, nehogy leverje a vállával a polcokon sorakozó könyveket. Fullasztónak kellett volna éreznem a helyszűkét, ám számomra inkább meghitt volt – mint egy meleg takaró alatt rekedni.

A bal hátsó sarokból csigalépcső vezetett az emeletre: hangulatos olvasóhelyiségből indult, amelyet kőkandalló és egy kopott szófa tett teljessé. Követtem Anderst felfelé, majd a szakácskönyvektől balra csakhamar a tetőtéri zug keskeny, kék ajtaja elé toppantunk. A férfi elővette a kulcsot, és kinyitotta.

– Lehet, hogy kicsit dohos szag van odabent – tárta ki előttem az ajtót –, viszont senki sem fogja háborgatni, saját fürdőszobája és zuhanyzója lesz. Az ágynemű is tiszta.

Beléptem a szobába. Meglepően festői volt a sárgaréz keretes franciaággyal, a komóddal és az utcára néző kis ablakfülkével. A szemközti ajtó a fürdőbe vezetett, egy karmos lábú kádhoz és a vécéhez.

– Hűha! – suttogtam, mert legfeljebb egy rozoga priccsre számítottam egy poros, régi tetőtéri zugban. Anders odalépett az ablakhoz, hogy kiszellőztessen. – Ez tökéletes! Mennyivel jövök érte?

A férfi szemöldöke egy hajszálnyival feljebb rándult, miközben hátranézett.

– Semennyivel.

– Az kizárt… Ebben biztos van valami csapda.

– Nincs semmiféle csapda… Basszus! – Még egyszer megrántotta az ablakot, de hiába. Odamentem segíteni; megragadtam a keretet, így közös erővel már sikerült felnyomnunk. Párás levegő áramlott be, és vele együtt a nedves fű illata. Anders a nadrágjába törölte a kezét, és a fejét ingatta. – Felejtse el! A borsó nem fizet a répának.

– Miért én lettem a borsó?

– Mert azt utálom.

– Ja, értem. Hát legyen. – Vágtam egy grimaszt, aztán megfordultam, hogy leüljek az ablakfülke kerevetére. Anders egészen közel állt hozzám, éreztem a kölnijét: cédrus és fekete tea, meg egy kedves, régi könyv halvány illata. Ismerős, vágyakozással teli. Egyre talányosabbnak láttam. – Szerencsére én meg a répát utálom… Bocs! – tettem hozzá, amikor a vállam véletlenül az övét súrolta.

A jelek szerint észre sem vette, csak felpillantott az ereszre.

– A sárgarépa nagyon finom.

Elfintorodtam.

– Undorító.

– Akárcsak a borsó.

– Hát, legalább egyikünknek van ízlése – viccelődtem –, és…

– Az csakis én lehetek – szakított félbe, mielőtt ugyanezt mondhattam volna. Bőszen felhördültem, mire sztoikus arckifejezése most először megrándult, ami már-már felért egy mosollyal. Ha nem fojtja el. Kár. Gyanítottam, hogy jól áll neki a mosolygás. A nevetésének is kellemes hangja lehetett. Mélyről jövő, öblös búgás. Ellökte magát az ablaktól. – Bár mit is várhatnék attól a nőtől, aki majdnem elütött?

– Nem kellett volna az út közepén ácsorognia – szögeztem le. – Esőben.

– Előfordult már ilyen?

– Mármint megöltem-e valakit? Nem. Csak gondolatban – tettem hozzá, és… már itt tartanánk?

Finoman megrázta a fejét, és ismét megrándult a szája széle, mintha valami mosolyféle suhant volna át rajta. Fonalgombolyagot kerülgető macskára hasonlított, akinek vissza kell gurítanom a játékszerét.

– Úgy értettem, hogy elakadt-e már viharban.

– Igyekeztem elkerülni. – A hangom úgy elhalkult, hogy alig hallatszott a kinti eső zajától. Mintha egy ellenállhatatlan erő vonzotta volna a tekintetemet: valami oknál fogva kénytelen voltam Anders szemébe nézni. Rengeteg jóképű férfival találkoztam már, akiknek hasonlóan hosszú volt a szempillájuk, és ilyesféle impozáns hegekkel szédítették a csajokat. Anders ajkán viszont olyan pimaszul virított az a heg, hogy nem bírtam róla levenni a szemem. Tuti nem azért, mert a száján volt. Nem is azért, mert a fejembe szállt az a pohár ital, vagy mert a ház borát ittam. – Ritkán indulok el esőben.

Anders sziszegve szívta be a levegőt.

– Hát, az kár.

Ha egy szerelmes regény szereplői lettünk volna, biztosan ekkor csattan el az első csók. Mindig hasonlóképp zajlik: a leleményes hősnő már az első fejezetben összeakad a párjával. Egy sorsszerű találkozás. Felejthetetlen pillanat. Páratlan élmény. A régi Harlequin-füzetekben már a századik oldalon lefeküdtünk volna egymással, és valahol a lelkem mélyén én is tudni akartam, milyen érzés kigombolni az ingét. Jó lett volna egyszerűen kiugrani a saját sztorimból, és belevetni magam egy másikba.

Az én történetem amúgy sem volt túl lebilincselő. Legfeljebb három csillaggal díjazták volna az olvasók. Kábé így írnának róla: Habár higgadtan kezeli élete középszerűségét, Eileen Merriweather sorsa eseménytelen. Feszengéssel teli háttértörténet, búbánatos prózában előadva. Feledhető olvasmány.

A gondolattól kijózanodva dőltem hátra a kereveten. Prudence megragadta volna Anders arcát, ajkát a szájára tapasztotta volna, mígnem a férfi szerelembe esik a borsóval. De én nem voltam Prudence, ezért is kötöttem ki itt. Egyedül. Egy nevenincs városban.

Nem voltam Prudence, továbbá nem állt szándékomban bárkibe is belezúgni.

Anders elhúzódott, finom vonalú szája rosszallóan megrándult, mintha összezavarta volna, hogy az a csók mégis elmaradt. Vagy hogy egyáltalán eljátszott a gondolattal. Aztán kiverte a fejéből az egészet, és feltápászkodott.

– Jobb, ha most megyek. Ha szüksége lenne valamire, a bolt mögötti házban lakom. Lehet, hogy a seregélyek kiverik a szeméből az álmot. Én szóltam előre.

Visszament az ajtóhoz, hosszú ujjaival átfogta a sárgaréz kilincset. A szívem úgy verdesett, mintha egy nyúl ugrándozna a mellkasomban, de reméltem, hogy ezt nem veszi észre rajtam, és az arcomra kiülő pírt is betudja a bor hatásának.

Aztán kicsúszott a számon egy kérdés, mielőtt átgondolhattam volna:

– Miért?

Értetlenül nézett rám.

– Mit miért?

– Miért állt kint az esőben?

Elmélázva szegte le a fejét.

– Miért jött ezen az úton?

– Nem válaszolhat kérdéssel a kérdésemre, ez nem fair! – vágtam rá idegesen. Feltartottam a kezemet. – Mert zuhogott az eső, és eltévedtem.

– Akkor tessék: én is azért álltam ott, mert zuhogott az eső – ismételte –, és eltévedtem. Jó éjszakát, Elsy! – mondta halk, búgó hangon, azzal becsukta maga mögött az ajtót.

Ez sem volt válasz.

Lent a földszinten nyílt és zárult a könyvesbolt hátsó ajtaja, én pedig egyedül maradtam a csendben. Az eső úgy kopogott a hálószoba tetőablakán, mintha apró ujjak dobolnának. Leültem az ágy szélére, behunytam a szemem, és hallgattam a víz csurgását a párkányon.

Iskolás korunkban Pruval az időjárás alapján tervezgettük az olvasással töltött napokat. Bekarikázta az esős tavaszi időszakokat a naptárában, bejelölte a hurrikánt ígérő őszi heteket meg a várható viharok idejét, és ezekre mindig legalább tucatnyi könyvet összegyűjtöttünk – könyvtárból kikölcsönzött és antikváriumban vásárolt, rongyos, puha borítós köteteket. Órákon át kuporogtunk a kanapén, és lógtunk a suliból.

Aztán az egyetemen megint bunkert építettünk lepedőkből, mintha újra tizenkét évesek lennénk, hétvégenként meg ódon pasztell rózsaszín városkákba menekültünk.

Az eső neszezésében mintha hallottam volna a lapok surrogását, miközben lázasan magunk elé képzeltük a sosemvolt pillanatokat, jeleneteket és életeket, és belehabarodtunk a boldog végkifejlet felé robogó hősnőkbe.

Megesküdtünk, hogy ha eljön a mi időnk, ha felvillan a távolban a happy end, együtt indulunk majd felé. De ez még a sok bánat és megszegett ígéret előtt volt, mert az élet mindig másképp alakul, mint a romantikus regények, legyenek azok bármilyen jól felépítettek és aprólékosan kidolgozottak.

Miközben lekapcsoltam a padlásszoba világítását, és hallgattam a halk dobolást az ablakon, eltűnődtem, vajon van-e visszaút a régi időkbe, amikor a boldog végkifejlet még egészen elérhetőnek tetszett.

4

Seregélyre eszmélés

A TETŐABLAKON BEÁRADT a padlásra a reggeli fény. Valami hang is érkezett. Hang? Igen. Mondhatni.

Zsibongás.

Lassan belepislogtam a rám ömlő napfénybe, egy pillanatra el is felejtettem, hol vagyok, olyan kényelmes volt a matrac, és tisztaságillatú a párna. Nem emlékeztem, mikor feküdtem le, bár valamikor azután történhetett, hogy elállt az eső. Ja, tényleg – az eső! Megrökönyödve idéztem fel a vihart, a bárt, a nyomott hangulatot, a könyvesbolt feletti padlásszobát.

Hirtelen felültem az ágyban, és kidörzsöltem az álmot a szememből. A helyiség egészen más arcát mutatta napfényben. Az ablakfülkében a kerevet huzata világos mangószínűnek látszott, és a párnákra is ugyanolyan színnel hímezték a kacskaringós vadvirágokat. A művész a komódra, a szekrényre és a földig érő tükör köré is virágmintákat pingált. Odakint az esőtől felélénkültek a zöldellő lombok meg a masszív, vörös téglaépületek, amelyek között színes, gyarmati stílusú sorházak és viktoriánus villák sorakoztak.

Halk motoszkálás ütötte meg a fülemet a könyvesbolt közepe felől.

Anders? Megnéztem az időt a telefonomon, közben elfojtottam egy ásítást…

A fenébe!

Majdnem tizenegy óra! Hogy aludhattam közel tíz órát egyhuzamban? Folytatnom kellett volna az utam a kunyhóhoz, hogy végre kezdődhessen a vakáció! Még ha idén nem is vár senki, nem üdvözöl, nem tölt bort, nem ül le velem a kőkandalló elé, és nem kérdezi meg, olvastam-e a klub aktuális könyvajánlatát – akkor is el kellett jutnom oda.

Továbbra sem volt egyetlen csík se a telefonomon. Se Google Maps, se műholdas kapcsolat; örökös bolyongásra ítéltettem. Talán odalent találok wifit. Megérdeklődöm, aztán amint ezt a porfészket elhagyva visszatérek az útra, kisilabizálom, hol vagyok.

Remélhetőleg.

Tessék… már megint a zsibongás. Szóval nem Anders az.

Lágy, meleg szellő zizegtette a nyitott ablak előtt lógó fehér függönyöket, és a fenti ereszen egy fészekaljnyi seregély cserregett. Egy pillanatra leültem a kerevetre, hallgattam őket, figyeltem, ahogy elröppennek, majd visszajönnek. Ők adták ki azt a hangot. Bármit tudtak utánozni. Prunak ez volt a kedvenc motívuma a Délibáb-zuhatag-sorozatban, egészen megvadult tőle.

Az összes madár közül… pont a seregélyeket választotta – magyarázta. – Ez fontos lesz. Egyszerűen érzem.

Erre csupán annyit reagáltam:

Csak mert egy fanficben ezt lovagolták meg, még nem mérvadó.

Alig várom, hogy belásd: tévedtél! – közölte, majd levett egy pulóvert az állványról. Épp a kedvenc használtruha-boltjában vásároltunk, vintage darabokat válogattunk valamihez; már nem emlékszem a tematikára. – Rachel Flowersnél minden részlet fontos. Én mondom neked, a végén fény derül a szerepére.

Némi szemforgatással ráhagytam Prura az elméleteit. Elvégre nekem is volt pár teóriám. A szerző a negyedik könyvében néhány cselekményszálat elvarratlanul hagyott, és a pletykák szerint az ötödik kötettel akarta zárni a sorozatot. Még mindig arra vártunk, hogy Junie és Will megnyitja-e a fogadót, a mogorva oposszum visszatér-e végre a kávézóba, vajon teljesül-e Maya Shah kívánsága, és elapad-e a Délibáb-zuhatag varázslata.

Minden a végéhez közeledett, mint általában a romantikus eposzokban. Alig vártam, hogy megtudjam, hogyan futnak majd össze a szálak. El sem tudtam képzelni. Ez lett volna a varázslatos sorozat végső bűvésztrükkje. A rejtélyek azonban megoldatlanok maradtak.

Rachel Flowers pár hónappal később meghalt. Harminckét évesen.

Amennyi én is voltam.

Az írónő halála után derült ki, hogy nem vázolta fel a befejezést, és senkivel sem osztotta meg az elképzeléseit. A hír mindenkit lesújtott. Nemcsak Rachel miatt, hanem az örökre függőben maradó boldog végkifejlet miatt is. Fél évtizede készült a sorozat, amely aztán happy end nélkül maradt. Egyszerűen megszakadt. Sosem került ki a VÉGE felirat. Nem volt semmiféle utószó, amelyben a szerző megveregette volna az olvasó vállát: minden rendben lesz.

Semmi sem volt.

Azt az évet legszívesebben kitöröltem volna az emlékezetemből. Anya azt mondta, mindenki átél ilyesmit, amikor az egész világa a feje tetejére áll, és képtelennek érzi magát arra, hogy ismét talpra kecmeregjen. Az én lábam alól viszont mintha végérvényesen kicsúszott volna a talaj, azóta is csak botladoztam.

Gyorsan lezuhanyoztam, noha bántam a sietséget, mert pazar karmos lábú fürdőkádba fekhettem, eszményi lett volna benne lubickolni. De inkább elővettem az utolsó tiszta rövidnadrágomat meg egy régi pólót, amelyen Stone Cold Steve Austin pankrátor díszelgett, és valamiért a kilencvenes évek vége óta őriztem a szekrényemben. Beletűrtem a magas derekú rövidnadrágomba, belebújtam a még mindig nedves tornacipőmbe, végül ellenőriztem, hogy mindent bepakoltam-e a táskámba, mielőtt elhagytam a tetőteret.

Amikor a csigalépcső tetejéhez értem, Anders épp beszélgetett valakivel az üzlet bejáratánál. Megálltam, és mélázva pillantottam körbe.

A napfényben új életre kelt a könyvesbolt.

Porszemek táncoltak az ablakokon beszűrődő napfény nyalábjaiban. Még meghittebb lett a látvány, ahogy a színes üvegablakokon át beáramló fény szivárványokat vetített a könyvespolcokra, és piruettezett a keményfa padlón, mint a homokon megtörő, lágy sugarak.

A plafonig érő, zsúfolt szekrényeken változatos színű és fajtájú, vékony és vaskos, hosszúkás és széles könyvek sorakoztak, kavalkádjuk szinte rohamot indított az érzékek ellen. A könyvesbolt középen nyitott volt a második szint felé, oda állították a legmagasabb szekrényeket, amelyeket csak létrával lehetett elérni. A tetőt masszív tölgyfa gerendák támasztották meg. A szarufákról bolygókat mintázó dekorációk, üvegharangok meg egyéb díszek lógtak, befogták az aranyló reggeli fényt, és széthintették az üzletben. A polcok ugyanabból a mélybarna tölgyfából készültek, mint a felső szint mennyezeti gerendái és korlátjai. A szemmagasságban lévő polcokra erősítették a részlegeket jelző táblákat: EMLÉKIRATOK, FANTASY, SCI-FI, ROMANTIKA, ÖNSEGÍTŐ KÖNYVEK, TERMÉSZET, ÚTMUTATÓK…

Bámulatos volt.

Átfutott az agyamon, milyen lenne egy ilyen üzletet vezetni. Egy ilyen varázslatos helyet, melynek portékája minden képzeletet felülmúló, puha fehér papírokon, tintával megörökítve.

– Nem akarod inkább ezt? – szólalt meg Anders olyan hangon, ami egészen újszerűen csengett a fülemnek.

Gyengéd volt, már-már aranyos.

Amikor lejjebb ereszkedtem a lépcsőn, hogy megnézzem, kivel beszélget, már sejtettem.

Egy kislány állt a pult mellett – nyolcéves lehetett, bőre csokoládébarna, sűrű, sötét haja sárga szalaggal lófarokba fogva –, és egy szakadt könyvet szorongatott. Hiányzott a borítója, lapjai hullámosra hajlottak a nedvességtől. A gyerek a felkínált könyv láttán elfintorodott, majd felemelte a sajátját.

– Nem lehetne inkább ebből egy másikat rendelni, Andie bácsi?

Anders az orrnyergére tolta a szemüvegét.

– Sajnos nem vagyok varázsló.

– De…

– Biztos van itt valahol ragasztószalag…

A kislány riadtan beszívta a levegőt, majd gyorsan a táskájába dugta a viharvert kötetet.

– Mindegy, hagyjuk! Majd megoldom. Így is el lehet olvasni… óvatosan.

– Esetleg – puhatolózott a férfi – próbálkozhatnál egy másik könyvvel.

A gyerek grimaszolt.

– Persze. Hogyne.

– Hé, lehet, hogy a kedvenc könyvedet még nem is olvastad!

– Vagy lehet, hogy pont az a kedvencem, amire te ragasztószalagot akarsz tenni! Majd próbálkozom másnál, aki tapintatosabb – froclizta a kislány, és a pult sarkához lépett, ahol egy vörös cirmos szundikált régi, kedvenc macskaágyán. Megcirógatta az állat füle tövét. – Viszlát, Karamell úr!

– Tőlem nem is köszönsz el? – pufogott Anders.

– Nem érdemled meg – közölte a lány szigorúan, majd sarkon fordult, és némán kivonult a könyvesboltból.

A csengő csilingelt az ajtó felett, amikor távozott.

Beharaptam a számat, hogy visszafogjam a vigyorgást. Ha tápláltam is haragot Andersszel szemben előző nap, az a kislánnyal együtt kisurrant. Akkor láttam utoljára felnőttet így megsemmisülni egy gyerek előtt, amikor meggondolatlanul helyettesítést vállaltam egy középiskolai rajzórán, ám hamar kiderült, hogy inkább az egyetemen a helyem.

Anders még nem vette észre, hogy ott vagyok. Felsóhajtott, és megszemlélte a napfényben sütkérező macskát. Az állat unottan visszanézett rá, és ásított egyet. A férfi motyogott neki valamit, aztán oldalba bökte. A macska a hátára fordult, felfedve a hasát, majd ismét elszundított.

– Nem tudna neki, mondjuk… Rendelni egy másikat az Amazonról? – kérdeztem a kasszához lépve.

Anders ijedtében összerezzent, majd szúrós szemmel rám nézett. A napfény megvilágította mentaszínű íriszét, amely szinte ragyogott.

– Tényleg ilyet javasol egy könyvesboltban?

– Két nap alatt kiszállítják – vontam vállat, és próbáltam figyelmen kívül hagyni a furcsa görcsöt a gyomromban. Nem boldog izgatottság, az kizárt. Alig ismertem ezt az embert. – Azzal nem lehet versenyezni.

– Na menjen a fenébe… – motyogta. – Mit műveltek a maga lelkével?

– Van ideje végighallgatni?

Egy kicsit rajtam felejtette a pillantását.

– Egy percet nem vesztegetnék rá. Hogy aludt?

– Mint akit fejbe kólintottak. Csak a seregélyek zavartak egy cseppet.

– Én szóltam.

– Azt hittem, csipogni fognak. De nem…

– Zúgtak, mint a láncfűrész?

Horkantottam.

– Még az is jobb lett volna. Egy hátborzongató dalt énekeltek. Ismeri?

Dúdoltam belőle néhány taktust.

– Nem mondanám – válaszolta, majd a vörös macskára pillantott. – Karamell elég ügyetlen vadász. Csak az alvásban jeleskedik.

– Ó, szerintem Karamell úr remekül végzi a dolgát! – mondtam, azzal odaléptem hozzá, hogy megsimogassam.

Anders felszisszent.

– Várjon! Nem szereti…

Elkésett. Megcirógattam Karamell füle tövét, mire az állat dorombolni kezdett.

– Imádni való cicus! Igazi cukorfalat. Mit nem szeret? – tudakoltam, miközben a macska hátradöntötte a fejét, hogy az álla alatt is megvakarhassam.

Anders arca mélységes kiábrándultságot tükrözött. Ha jobban ismerem, meg mertem volna kockáztatni, hogy duzzog.

– Az embereket, úgy általában.

– Na látja, ez a titka. Én nem holmi közönséges ember vagyok. Hanem Elsy.

– Ja, tényleg – válaszolta Anders úgy, mint akit érezhetően nem győztem meg.

Az ajtó felé mutattam, ahol a gyerek távozott.

– Szóval mi történt a kislány könyvével?

– Annyiszor olvasta, hogy szétesett – felelte, és még egyszer utoljára neheztelően a macskájára nézett, mielőtt odament volna a régi Compaq gépéhez, hogy életre keltse. A számítógép valami ősöreg lényre emlékeztetett, amely a kelleténél egy évszázaddal korábban vánszorgott ki a verméből. – Tudtam, hogy ez lesz a vége.

– Szívszorító. Emlékszem rá, milyen volt, amikor az én kedvenc könyvem esett szét.

– És hogy oldotta meg?

Zokogva kirohantam a konyhába, ahol anyám csilit főzött, egyik kezemben a Tintaszív borítójával, a másikban a belső lapokkal, mintha a kedvenc háziállatomat gyepáltam volna szét a túl heves játék közepette. Anya próbálta tartani bennem a lelket, de én vigasztalhatatlan voltam, és akkoriban tényleg nem volt pénzünk új könyvre. Ő viszont kiváló érzékkel szúrta ki a jót minden rosszban – ha épp egy lávával lassan megtelő vulkánkürtőben ültünk volna, akkor is a napfényre és a szivárványra figyel. Felültetett a pultra, és kijelentette, hogy a könyv menthető. Végül is könyvtárosként dolgozott, a legrozzantabb képeskönyvet is képes volt példásan szétvágni, összeragasztani és bekötni. Nem lesz olyan, mint