Angela Petch

Képeslap Itáliából

Angela Petch

Képeslap Itáliából

ATHENAEUM

FORDÍTOTTA
NOVÁK PETRA

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Angela Petch: The Postcard from Italy

Copyright © by Angela Petch, 2021

First Published in Great Britain in 2022
by Storyfire Ltd. trading as Bookouture

Hungarian translation © Novák Petra, 2022

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 312 4

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Molnár Eszter

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Billy bácsinak
(William Francis Beary őrmester, brit Királyi Légierő, 1584477)
és édesapámnak
(Kenneth Richard Peter Sutor őrnagy)

Harcoltatok a partokon.

Harcoltatok a leszállópályákon.

Soha nem adtátok meg magatokat.

Az emlékezet minden dolgok kincstára és őrzője.

Cicero

Első fejezet
1945 márciusa

Billy története

A szemem nyitva. Felemelem a kezem, és megállapítom, hogy mindkettőt rongyokba bugyolálták. Amikor meghúzom a kötést, olyan élesen hasít belém a fájdalom, hogy felkiáltok. A fejem elviselhetetlenül lüktet, és szörnyen émelygek.

– Felébredt! – hallom egy öregember hangját, majd azt, ahogy csoszog felém.

Az öreg letérdel, hogy jobban lásson. Ahogy elvigyorodik, egyetlen foga úgy áll ki a szájából, mint egy megbarnult, kopott sírkő a földből. A szeme csak úgy ragyog az örömtől.

– Hát felébredtél, figlio mio! Az unokám végre visszatért hozzánk! – A szoba túlsó felébe cammog, és kinyitja az ajtót. – Roberto felébredt! – kiáltja, majd visszajön hozzám.

– Annyit imádkoztam, hogy megérjem ezt a napot – sóhajtja, és olyan közel hajol, hogy érzem, hagymaszagú a lehelete. Ahogy elsírja magát, a könnyei végigcsorognak csupa ránc arcán, és az enyémre hullanak.

– Csitt, Nonno! – inti le egy fiatalabb hang.

Az öreg mellett egy fiú jelenik meg. Olaszul beszélnek, de számomra ismeretlen dialektusban. Nagyjából értem őket, de a szavakat furcsán ragozzák. Még soha nem hallottam ilyet.

– Roberto visszatért hozzánk – ismételgeti az öreg, mire a fiú kedvesen csitítja őt. – Nonno, calmati! Ülj csak ide, amíg én ellátom őt. Keverd meg nekem azt a levest! Stai buono. Nyugodj meg!

A tekintetemmel követem az öreget, aki a tűzhöz sántikál. Közben néha felém pillant, mintha látni akarná, hogy ott vagyok-e még, aztán néhány fahasábot dob az izzó parázsra. A fellobbanó lángok a fehérre meszelt falakon táncolnak ebben a furcsa, kúp alakú helyiségben, majd eltűnnek a fekhelyem fölötti megfeketedett lyukban.

– Hol vagyok? – kérdem. Megpróbálom ülő helyzetbe tolni magam, de a szoba forogni kezd velem, és újból rám tör az émelygés, ezért visszahanyatlok, és behunyom a szemem, hogy abbamaradjon a szédülés.

Érzem, ahogy egy hűvös, nedves kendő az arcomhoz ér. Kinyitom a szemem, de csak a fiú aggodalmas ábrázatát látom.

– Még mindig lázas. Csak feküdjön nyugodtan!

Beadom a derekam, és csak a tűz ropogását figyelem. A testem elnehezül, és érzem, ahogy egyre mélyebbre és mélyebbre süllyedek a tudattalan álomba.

Amikor felébredek, sötétség vesz körül. A tűz, ahol a fiú és az idős úr ücsörög egymással szemben, bágyadt meleget ad. Suttogva beszélnek. Az öreg a hosszú pipáját szívja, az erős dohány jellegzetes illata az orromat csiklandozza. De jólesne most egy cigaretta! A könyökömre támaszkodom, hogy kitapogassam a dobozt a zsebemben, de a takaró alatt mezítelen vagyok, és a kezem még mindig be van kötve.

A fiú azonnal mellettem terem. Idősebb, mint ahogy elsőre gondoltam. Tizenöt vagy tizenhat éves lehet, a bőre olajbarna, a szeme, mint két fekete tó.

– Hogy érzi magát?

– Hol vagyok?

Az agyamat még mindig köd borítja, úgy nézek körül a szobában. Szükségem lenne valamire, hogy megnyugtassam az idegeimet.

– Jólesne egy cigaretta – szólalok meg. A saját rekedtes hangom szinte sérti a fülemet.

A fiú összevonja a szemöldökét, és egy alkóvhoz lép.

– Ezt találtuk a nadrágzsebében – mutat fel egy gyűrött cigarettásdobozt. – És van itt egy doboz gyufa is. Nonno szerint americano cigaretta volt. Sajnálom, de annyira ízlett neki, hogy elfogyott az összes. – Az orrom alá dugja a két dobozt, hogy lássam a márkaneveket: Woodbines. Swan Vesta.

Megvonom a vállamat.

– Nem hiszem, hogy az enyém – jelentem ki. De valójában fogalmam sincs.

Az öreg odanyújtja a pipáját.

– Fiatalabb korodban szívesen pöfékeltél ezzel is, Roberto.

Gyengéden a számba helyezi a pipát. Amikor a maró füst a torkomba ér, harákolva köhögni kezdek, és megrázom a fejem.

– Nonno, hagyd őt békén!

– Hol vagyok? – kérdem újra, amint csillapodik a köhögés.

– Nonno a tengerparton talált magára – felel a fiú.

– Az égből pottyantál le a hosszú, fehér szárnyaddal – teszi hozzá az öreg. – A mi Robertónk őrangyalként tért vissza hozzánk.

A fiú alig észrevehetően megrázza a fejét, és visszakíséri a nagyapját a kandalló mellé.

– Nonno Domenico a bátyámnak gondolja önt – magyarázkodik, miután visszatér az ágyamhoz. – De Roberto meghalt. Nonno tudata… – folytatja, de a hangját egészen lehalkítja. – …a tudata valahol egészen máshol van.

– Nem hinném, hogy Robertónak hívnak.

– Miért, hogy hívják?

Szeretnék felelni, de teljesen üres az agyam.

– Nem tudom. Komolyan nem tudom.

A fiú az ajkába harap.

– Nem tudja? Vagy nem akarja elárulni? Signore, mi jót akarunk magának. Itt biztonságban van.

Én csak a fejemet csóválom, de amikor megint szédülni kezdek, visszahanyatlok a párnára.

– Tényleg nem tudom, mi a nevem.

– Immár öt napja itt van nálunk. Bizonyára megéhezett. Talán ha eszik egy keveset, eszébe jut a neve.

Az ágyból figyelem, ahogy a kunyhó konyhájában sürög-forog. A hamu felett függő, fekete üstből folyadékot mer egy cserépedénybe, majd egy üvegből valamilyen gyógyfüvet hint a tálba. Az édeskömény illata éppolyan erős, mint az ánizsé. Végül levág egy vastag szeletet a sötét cipóból, amelyet közben a melléhez szorít. Valahol már láttam valakit, aki így vágta a kenyeret, de el sem tudom képzelni, hol és kit.

Az edényt mellém teszi, és segít felülni. Miközben elrendezi a hátam mögött a párnát, én mélyen beszívom a tenger és a fűszerek illatát. Még mindig szédülök, de megpróbálok egy pontra koncentrálni a szemközti falon, ahol a két boltíves átjárót függöny takarja. A fiú kanalazni kezdi a számba a jó meleg levest. Nagyon ízlik, szívesen ennék még, de a tál hamar kiürül.

– Szerintem várjuk meg, mit szól a leveshez a gyomra, mielőtt enne még, signore – tanácsolja a fiú. – Amíg nagybetegen feküdt, Nonno mosdatta magát.

Megható, hogy ezek a vadidegenek ilyen odaadással gondoskodtak rólam, és befogadtak az egyszerű otthonukba.

– Nagyon sajnálom – bukik ki belőlem.

– Ne tegye! Csak nem hagyhattuk meghalni!

Az öregúr felém nyújt egy foltozott nadrágot meg egy inget, amelynek kirojtosodott a gallérja meg a mandzsettája.

– Anto kimosta neked a régi ruháidat, Roberto. Tudtuk, hogy egy nap hazatérsz. – Rám villantja egyfogas mosolyát, én pedig egy biccentéssel hálálkodom.

– Grazie – mondom, és utólag hozzáteszem: – Nonno.

A fiú hálásan rám mosolyog. Most már azt is tudom, hogy a neve Anto.

Fogalmam sincs, mennyit alszom. Amikor Anto letekeri a kötést a kezemről, elmondja, hogy huszonnégy órán át nyugtalan félálomban lebegtem. A karomra pillantva bólint, szemlátomást elégedett az eredménnyel. Megnyugtat, hogy minden szépen gyógyul, és hogy a további gyógyulást már a friss levegőre kell bízni. Aztán hozzáteszi, hogy a fejemről még nem szabad levenni a kötést.

– És muszáj mindig tisztán tartani a kezét, signore – mondta.

A kezemre pillantok, aztán ide-oda forgatom magam előtt. A bőröm gyulladt, és amikor megmozgatom az ujjaimat, érzem, ahogy megfeszül.

– A sós víz segített a gyógyulásban – szólal meg Anto.

Nem emlékszem, hogyan égett meg mindkét kezem. Egyre csak a hegeket bámulom, hátha bevillan egy emlék, de mindhiába.

– Jöjjön! – hív Anto, és segít talpra állni. – Itt az ideje kiülni egy kicsit.

Bizonytalanul imbolygok, de Anto segít. Legalább egy fejjel alacsonyabb nálam, vékony, szikár alkatú. Nem szívesen támaszkodom rá, de ő biztat, hogy kapaszkodjak belé. A kinti napfény elvakít. Az épületcsoport, ahol elszállásoltak, egészen különös: kőből épült, három furcsa, kúpszerű tetővel, amelyeket fehér kőből kirakott minták díszítenek. Amennyire meg tudom állapítani, a kőtéglák között nincs habarcs. Körülöttünk több tucat olajfa áll, meg néhány olyan fa, amit nem ismerek. A virágjuk gyönyörű rózsaszínben és fehérben játszik a kék égbolt előtt. A gyér fűben csirkék kapirgálnak, de az épületek körül a föld nagy része frissen van művelve. Az egyik gyümölcsfához hosszú láncon egy kecskét kötöttek.

Anto a bejáratnál álló kőpadhoz kísér, és biztat, hogy melegedjek egy kicsit a délelőtti napsütésben. Nonno kétrét görnyed, úgy gyomlálja a háztól húsz méterre fekvő kis veteményest. Egyszer csak felpillant, és odaint.

– Buongiorno, Roberto. Dormito bene? Jól aludtál?

Visszaintek, és megnyugtatom, hogy úgy aludtam, mint a bunda. És ez így is van. Igaz, jó dolgom van náluk: etetnek, öltöztetnek, mosdatnak. De tudom, hogy nem otthon vagyok, és szeretném kideríteni, hogyan kerültem ide. Nem hagyhatom, hogy ezek a kedves emberek viseljék gondomat. Amikor Anto megragad egy fejszét, hogy felhasogasson egy rakás fát, ragaszkodom hozzá, hogy segítsek, de miután felvágok három hasábot, forogni kezd velem a világ, ezért kénytelen vagyok visszaülni a padra.

Anto rendületlenül dolgozik tovább, az ingét verejték áztatja. Úgy látom, megérti a bosszúságomat. Egy zsebkendővel megtörölgeti az arcát, és odasétál hozzám.

– Legyen türelemmel! – nyugtat.

Nagyot kortyol egy vízzel teli demizsonból, aztán megtörli az üveg száját, és engem is megkínál.

– Köszönöm, nem kérek – ingatom a fejem. – Nem vagyok szomjas. Nem dolgoztam, így vizet sem érdemlek. Hasznavehetetlen vagyok.

– Amikor megerősödik, majd besegít.

– Nem maradhatok sokáig. Ki kell derítenem, ki vagyok, és honnan jöttem.

– Nem javaslom, hogy mostanában egyedül kódorogjon. A piacon úgy hallottam, hogy hamarosan véget ér a háború, de még mindenütt hatalmas a zűrzavar. Dezertőrökre vadásznak, és sokan bosszút akarnak állni mindazért, ami az elmúlt években történt. Maga idegen itt. Abból, ahogy beszél, rögtön tudni… de az mindenesetre biztos, hogy nem pugliese…

– Háború? – fojtom belé a szót. – Miféle háború?

Hitetlenkedve ráncolja a homlokát.

– Hát, a háború. A tedescók ellen. Azt ugye tudja, hogy háború van, és már két éve harcolunk a németekkel? Ezt mindenki tudja… – Ebben a pillanatban elhallgat. – Mi scusate, signore… a memóriája. Nem akartam felzaklatni, de… az egyenruha, amit viselt…

– Miféle egyenruha? – csodálkozom el. A kezembe temetem az arcomat, és úgy bugyog fel bennem a harag és az elkeseredés, mint a hab egy felrázott sörösüvegből. Rá kell döbbennem, hogy a leghalványabb fogalmam sincs, hogyan és miért kötöttem ki itt.

– Ha rájövök, hová rejtette Nonno Domenico a holmiját, talán találunk valamit, ami segíthet – morfondírozik Anto, és ahogy közelebb lép, eltakarja a napot. Felpillantok rá, és látom, hogy a tekintete őszintén csillog. A nagyapja felé fordul, aki dudorászva gazol a palántasorok között. – De Nonno azt mondta, hogy senki sem találhatja meg az egyenruháját. Attól fél, hogy felveszi a szárnyát, és elrepül. – Rám mosolyog, és megvonja vézna vállát. – Mit tehetnék, signore? Az agya nem a régi már…

Látom, mennyire aggódik.

– Sajnálom. Nélkülem is épp elég gondod lehetett. De mondd, hogyan talált rám a nagyapád? És miféle holmiról beszélsz?

– A tengerpartról jött haza egyszer, és a vállán cipelte magát, signore. Én nem voltam ott, amikor megtalálta. A halászhálókkal dolgozott éppen, és állítólag, amikor felnézett, azt látta, hogy maga az égből zuhan lefelé, és a hosszú szárnya lebeg maga után.

Megrázom a fejem.

– Semmire nem emlékszem. Mintha üres lenne a fejem.

Anto kíváncsian méreget.

– Nem hinném, hogy tedesco, hiszen folyékonyan beszél olaszul. Biztos vagyok benne, hogy közülünk való.

Egyelőre csak abban vagyok biztos, hogy nagyjából ugyanazt a nyelvet beszélem, mint a megmentőim.

– Igen, azt hiszem, olasz vagyok – hümmögök. – De… olyan furcsán érzem magam. Azt hiszem, orvoshoz kellene mennem. Szeretnék mihamarabb rendbe jönni.

Anto mélyen beszívja a levegőt, a válla előregörnyed.

– Havonta egyszer elmegyünk a piacra – magyarázkodik –, de azon kívül sehová nem járunk. Nagyon veszélyes, és… már többször megkérdezték, miért nem vonulok be a seregbe… – Félbehagyja a mondandóját. Látom a szemében az ijedtséget, így nem erőltetem.

– De hiszen túl fiatal vagy még, hogy katonának állj!

– Igen, de elveszítettem a hivatalos irataimat, signore, így nem tudom bizonyítani… Nonno és én… nem merészkedünk messzire manapság, inkább itthon maradunk. De majd megnézem, hová rejtette a holmiját. Egy dologban biztos vagyok, signore. Éppolyan jól beszél olaszul, mint egy született olasz, de az biztos, hogy nem Pugliába való. Talán Rómából jött?

– Non lo so – ingatom a fejem. – Nem tudom.

Ebben a pillanatban támad egy ötletem.

– Tudnál adni papírt, amire írhatok?

– Igen, nálam van Roberto egyik régi füzete, sì.

– Szeretnék naplót írni. Ha mostantól lejegyzem, miket csinálok, talán visszarémlik, mivel foglalkoztam korábban.

Anto megrántja a vállát.

– Ártani nem árthat.

Amíg a fiú távol van, megpróbálok rendet rakni a kusza gondolataim között. Hogyhogy nem tudtam a körülöttem dúló háborúról? Milyen szerepet játszhattam benne? Elképzelhető, hogy egy csatában szerzett sérülés tett ilyen hasznavehetetlen ronccsá? Melyik oldalon állhatok? Olaszul beszélek ugyan, de angolul gondolkodom. A holmim, amit az öreg elrejtett… ha megtalálom, talán meglesz a válasz a kérdésre, hogy ki lehetek. A gondolataim tovább kuszálódnak, míg végül teljes a zűrzavar az agyamban.

Megrázom a fejem, hátha így kitisztulnak a gondolataim, de csak a hasogató fájdalom tér vissza. Hátamat a falnak vetem, a kék égre nézek, aztán behunyom a szemem. Nem maradhatok itt örökre, de ha szeretnék elmenni, először is vissza kell nyernem az erőmet.

Második fejezet
1945 márciusa

1945. MÁRCIUS 30., PÉNTEK

Amikor a fiú nekem adja az ütött-kopott füzetét, megkérdem tőle, milyen nap van, aztán nekiállok lejegyezni, mi minden történik velem. A mai dátummal kezdem, amit Anto a kandalló mellett függő naptáron mutat meg. Szeretném felírni, hol értem földet, milyen keményen dolgozik Nonno Domenico, milyen erős a nyolcvankét évéhez képest, ahogy ezt ő is büszkén mondogatja. Ez bizonyára így is van, hiszen a vállán cipelt haza engem. Mindig ugyanazokat a történeteket ismételgeti, de nem bánom, mert így jobban rögzülnek a közelmúlt eseményei. Ezek a látszólag jelentéktelen történések egyfajta keretet adnak, amibe kapaszkodhatok. A korábbi életem egyetlen üres lap. Kíváncsi vagyok, hogy ha mostantól mindent lejegyzek, visszaderengenek-e majd az emlékeim. Mi minden rejtőzhet az agyam legmélyén?

1945. MÁRCIUS 31., SZOMBAT

Lerajzolom a trullókat, ahol ez a két jótét lélek lakik. Így hívják ezeket a különös építményeket. Anto elmagyarázza, hogy ezek eredetileg ideiglenesen felhúzott házak voltak, mert annak idején az errefelé dolgozó parasztok úgy építkeztek, hogy hamar le tudják bontani a lakóépületeiket, amikor megjelennek az adószedők, mert így nem kellett a földesúrnak fizetni.

1945. ÁPRILIS 1., VASÁRNAP

Feltűröm az ingujjamat, és segítek Domenicónak helyrehozni egy kisebb trullót, amely a három, kupolás házikóból álló épületegyüttestől távolabb áll. Anto a kezemre friss kötést tesz, és figyelmeztet, hogy ne erőltessem meg magam, különben nem gyógyul rendesen a bőr.

1945. ÁPRILIS 4., SZERDA

A kisebb trullóban tartja Domenico a hálóihoz való zsineget meg szerszámokat, egy hosszú nyelű kapát, egy gereblyét meg egy hegyes ásót. A falakra hagymafüzérek vannak akasztva, mellettük csokorba kötött kakukkfű meg édeskömény illatozik. Anto gyakran használ édesköményt. Amikor vacsora után felhajtunk egy-egy pohárka édesköménylikőrt, Anto elmondja, hogy ma ünnepli a tizennyolcadik születésnapját. Meglepődöm, mert fiatalabbnak néztem, olyan hamvas az arca.

1945. ÁPRILIS 6., PÉNTEK

Most először hagyom magam mögött a trullókat. Az öreggel lesétálok a partra a meredek ösvényen, amelyet kétoldalt illatos növények szegélyeznek. Mélyen beszívom a kellemes aromát, mire az öreg letör egy-két vékonyka ágat, és megnyugtat, hogy szedünk majd belőle hazafelé menet.

– Rosmarino – mondja, miközben igyekszem lépést tartani vele. – Sült hallal egészen kiváló. Péntekenként mindig halat eszünk.

A teste erős ugyan, de a tudata már megfáradt. Amikor elárulja, hogy ezen az úton kapaszkodott fel velem, amikor hazacipelt a tengerpartról, még inkább becsülöm a teljesítményét. A tenger közelében mintha a gondolatai is kitisztulnának. Sokkal könnyebb ott beszélgetni vele.

– A szívem csak úgy repesett az örömtől, amikor rád találtam, Roberto, és amikor felcipeltelek a kis úton, pihekönnyű voltál.

Antóval megállapodtunk, hogy mostantól fogva ő is tegezni fog, és Robertónak szólít, mert ez boldoggá teszi Domenicót, ráadásul sokkal egyszerűbb. Továbbra sincs sejtésem, ki lehetek, de Anto tanácsára mindenkinek azt fogjuk mondani, hogy a bátyja vagyok, akit elbocsátottak a seregből a fejsérülése miatt. Még mindig gyenge vagyok, alig állok a lábamon, és szörnyű fejfájás kínoz, de ahogy telnek a napok, egyre inkább erőre kapok. Remélem, idővel az agyam is rendbe jön.

– Ugyanolyan a testalkatod, mint Robertónak – mondja Anto. – És a hajad is éppolyan sötét. Igaz, az ő szeme mogyoróbarna, a tiéd meg zöldesbarna – mélázik, és a tekintetében szomorúság bujkál. – Ha valaki bárhol megszólít, játszd el az ütődöttet, tonto, én meg majd elmagyarázom, hogy elveszítetted a memóriádat.

– Nem esik majd nehezemre – felelem, és keserűen elmosolyodom.

Az elmúlt néhány napban azon törtem a fejem, vajon én magam is olyan gyenge vagyok-e, mint az agyam. Lehet, hogy gyáva vagyok? Talán azért menekültem a háború elől, mert nem akartam harcolni?

A tengerpart végtelen nyugalmat áraszt. Az ezüstösszürke homokot lapos, kékes kavicsok borítják. A sziklafalban, amely mentén leereszkedünk, mély barlang nyílik a vízszint felett. Itt tartja Domenico a csónakját és a ládákat, amelyekben a halat szállítja. Az öböl bal oldalán cölöpökön furcsa, fából tákolt építmény áll a víz fölött. Olyan, akár egy hatalmas rovar vézna lábakon. Közelebb megyek, hogy alaposan szemügyre vehessem. Lépcső vezet fel egy keskeny stégre, rajta kisebb kunyhó áll, amelynek ajtaja furcsa szögben fityeg a törött zsanérokon. A tenger fölé két hosszú rúd nyúlik be, ezekre egy hatalmas háló van kifeszítve a víz fölött. A zsinórok és kötelek úgy gabalyodnak össze, mintha megszaggatott pókháló szálai lennének.

– A régi trabuccónk – sóhajt az öreg. – Segíthetnél helyrepofozni. Akkor itt halászhatnánk a nagy hálóval, és nem kellene a csónakban küzdeni a viharokkal.

Ezzel letelepszik a felfordított vödörre, és egy kisebb háló fölé hajol. Én melléje ülök, és nézem, mit csinál. Egészen ámulatba ejt az ügyesség, amivel a bütykös ujjai a háló szakadásait javítják. A rengeteg pihenés dacára rám tör a fáradtság. A szemem lassan elnehezül, így hát nekidőlök egy sziklának, és elszunyókálok a bágyadt napsütésben.

A távolban felrikolt egy sirály. Egy másik tengerparton találom magam, ahol jóval hűvösebb van. Gyerekzsivaj nyomja el a tenger morajlását, ahogy a hullámok a sziklás partot mossák. Mezítláb vagyok, de pulóvert viselek, amelynek gyapjúanyaga szúrja a bőrömet. Homokkal töltök meg egy fémvödröt, guggolva felfordítom, és egy fakanállal ütögetve óvatosan leveszem a vödröt a toronyról. Apám a szőrpamacsos kezével kagylókkal díszíti a homokvárat.

– Nemsokára veszünk gelatót, de nem olyat, mint a papáé – szól egy női hang, mire felpillantok. Gyönyörű nő áll előttem, szőke haját tarkabarka kendővel köti hátra. Az arca a templomban látott szobrokra emlékeztet. Fogom magam, odaszaladok, és belesimulok anyám ölelésébe.

Egy csontos ujj megböki a vállam, mire azonnal felriadok a szendergésből. Domenico odaszól, hogy ideje előhozni a csónakot.

– A makrahalak már várnak! – mutat a megjavított hálóra.

Megkér, hogy tegyem be a hálót, és lökjem a csónakot a nyílt vízre. A dagály a barlang szájánál jár, és a partot kagylókkal meg kavicsokkal borítja be. Feltűröm a csupa folt nadrágom szárát, és beljebb tolom a csónakot, de amikor bemászom, ügyetlenül nekicsapódom az ülésnek.

– Hé, Roberto, óvatosan, fiam! Talán elfelejtettél a csónakkal bánni?

Magamban megállapítom, hogy bármivel foglalkoztam is korábban, egészen biztos, hogy nem halász voltam. Megpróbálkozom az evezéssel, de Domenico elmormol egy cifra káromkodást, és kiveszi a kezemből a lapátokat.

– Csak figyeld a halakat! – adja ki az utasítást. A hangjából kiérződik, mennyire bosszús.

De hogyan figyeljem a halakat a víz fölött? A látóhatárra emelem a tekintetemet, és a vízfelszín közelében egy árnyra leszek figyelmes, amelyet időnként megtör egy-egy ezüstös villanás. Izgatottam mutatok a távoli sziklák felé.

– Ott! – kiáltom.

Az öreg a fejét ingatja.

– Várnunk kell, amíg közelebb jönnek. Ó, ragazzo, merre jártál, hogy minden kiment a fejedből? Azok a sziklák nagyon veszélyesek.

A kezemmel beárnyékolom a szemem, úgy vizslatom a kiugró földnyelvet. Amit először karcsú fatörzsnek néztem, valójában egy elsüllyedt csónak árbóca. Ha Domenico hallgatott volna rám, a mi csónakunk alja is kilyukadt volna.

Körülöttünk a víz ezüstösen fodrozódni kezd. Az öreg rám kiált, hogy segítsek kivetni a hálót. A háló megfeszül a kezemben, ahogy a temérdek hal ficánkolva próbál menekülni.

– Basta, basta! – Domenico igyekszik túlkiabálni a csónaknak verődő hullámok zaját. – Ennyi elég. A többit hagyd máskorra! Ma igazán bőkezű volt velünk az óceán.

A partnál kiugrom a sekély vízbe, és minden erőmmel azon vagyok, hogy partra vonszoljam a csónakot. Domenico a fejét ingatja, úgy nevet rajtam.

– Várd meg, amíg a víz segít kitolni a csónakot. Porca miseria, fiam! Hát az égvilágon semmire nem emlékszel?

Talán eljött a megfelelő pillanat. El kellene mondanom neki, hogy nem az ő Robertója vagyok. Amennyire a sérült emlékezetem alapján sejtem, korábban soha nem halásztam, ezért is nem vette hasznomat ma a tengeren. De valami azt súgja, hogy nemcsak kegyetlenség lenne megfosztani őt a reménytől, hanem teljesen hasztalan is, ezért inkább mentegetőzésbe fogok.

– Olyan sok idő kimaradt, Nonno! Nagyon sajnálom.

– Ez igaz – biccent az öreg. – Sok idő kimaradt. Éveket tölteni bebörtönözve Afrikában, ahol nincs tenger a közelben. Megértem, miért rozsdásodtál be ennyire. De majd teszünk róla, hogy hamarosan újra a régi legyél. Ne aggódj, Roberto!

Valóban Afrikában lehettem? Fogalmam sincs. Még egyszer kutakodni kezdek a gondolataim között, hátha felrémlik valami az elveszett múltamból. Az öreg néma csendbe burkolózik, és nagyokat pöfékel a pipájával. Egyszer csak kibököm, hogy ez alkalommal szívesen csatlakoznék hozzá, mire nekilát, hogy nekem is kerítsen egy pipát. Valószínűleg dohányos lehettem az előző életemben, mert amikor mélyen a tüdőmbe szívom a nikotint, kellemes érzés tölt el. Kifejezetten megnyugtat a dohányzás.

Miután kikötöttük a csónakot, Domenico átnézi és kiválogatja a fogást. A napfényben csillogó szardíniákat és makrélákat felismerem, de vannak ott nagyobb méretű, kékes halak is tűhegyes fogakkal, amiket az öreg palamitának nevez. Ezt a fajtát még soha nem láttam.

– Ma este nagy lakomát csapunk. Anto majd rozmaringnyárson megsüti nekünk ezeket a szépségeket.

Az ujját az arcához érinti, aztán csuklóból körkörös mozdulatokat tesz. Azonnal rájövök, mit jelenthet a mozdulat: már alig várja a finom ételt.

Benyúlok a halak közé, hogy kidobáljak néhány tengerisünt, amelyek hosszú fekete tüskéi éppolyan szúrósak, mint a valódi sünöké, de az öreg rácsap a kezemre.

– Ezt is elfelejtetted? Régebben Antóval mindig összevesztetek rajtuk. Ó, egek!

Előhúzza a kését, és óvatos mozdulattal felvágja a tengerisünöket. A zsebéből elővesz egy citromot, azt is kettévágja, majd a levét a sárga élőlényekre csorgatja. Ezek után be is kapja az egyiket úgy, ahogy van, nyersen. Én mindent utánacsinálok. Az íze nem rossz, de biztosra veszem, hogy korábban még nem kóstoltam. Úgy érzem, ma egy kicsit közelebb kerültem ahhoz, hogy kitisztuljanak az emlékeim. Bólintok, és elismerően csettintek, milyen finom volt. Igen, valóban ízlik, de még ennél is nagyobb örömmel tölt el, hogy egyre többet tudok meg magamról. Néhány dologról legalább tudom, hogy még soha nem volt benne részem, és ilyen értelemben talán szép lassan kezdek visszatalálni a régi önmagamhoz.

– A többit hazavisszük Antónak. A riccio a kedvence – mondja Domenico.

Hazafelé menet én cipelem a hálót és a ládát a meredek ösvényen. A nap lassan alábukik a vízbe, amely elnyeli a ragyogó korongját. Egyszer csak különös zajra leszek figyelmes. Mintha már sokszor hallottam volna. Repülőgép zúgása. Megtorpanok, leteszem a holmikat, és felpillantok. A jobb kezemmel eltakarom a napot, és így már jól kivehető a három repülő, amelyek úgy csillognak a magasban, akár az ezüstös halak, amelyeket ma fogtunk.

– Felszabadítók – csúszik ki a számon.

– Inglesék – teszi hozzá az öreg.

Kétségem sincs afelől, hogy mindkét állítás megállja a helyét.

Harmadik fejezet

Miután visszatértünk a partról, Anto félrevon, és csak úgy dől belőle a szó. Fennhangon elhadarja, hogy kitalálta, hová rejthette el Nonno a kincseit. Talán nekem kellett volna utánajárni a dolognak, de soha nem találtam a megfelelő alkalmat. A fiú meg az öreg egy pillanatra sem hagynak magamra. A szívem nagyot dobban a hír hallatán. Megkérdem Antótól, láthatnám-e most a holmimat, de ő megrázza a fejét.

– Meg kell várnunk a megfelelő pillanatot. Nem akarom felzaklatni Nonnót. Hidd el, könnyen méregbe gurul! Mamma mia, igazán félelmetes tud lenni, amikor felbőszül. Szerintem azért rejtette el a dolgaidat, mert attól fél, hogy elhagysz bennünket, amint megkaparintod.

– Folyton a holmimat emlegeted, de nekem fogalmam sincs, miről van szó, Anto. Kérlek, áruld el, merre van…

Anto csendre int, mert az öreg felénk baktat az ösvényen, a vállán egy bottal, amelyen hallal teli háló függ.

Szinte azt kívánom, bárcsak egy szót se szólt volna Anto a felfedezéséről, mert most csak felkeltette a kíváncsiságomat. Nonno eldugott kincsei sok mindent elárulhatnak rólam. Kiderülhet, ki vagyok valójában, mert úgy érzem, most egy másik embernek álcázva tengetem a napjaimat. De hiába vagyok türelmetlen, tudom, hogy várnom kell. Anto sokkal jobban ismeri a nagyapját, így hát érdemes megfogadni a tanácsát. Nekilátok ágakat tördelni a tűzhöz, csak hogy eltereljem a gondolataimat.

A csodás halvacsora után kiülünk a ház elé, aztán amikor bealkonyodik, Nonno elindul, hogy elzárja a csirkéket, amelyek szófogadóan követik őt a tyúkól felé. A halak bőréből készült étekkel csalogatja be őket, amelyből kisebb adagokat szór szét a ketrecben. A madarak hangos perlekedéssel vetik rá magukat a vacsorára.

– A környéken rókát láttak – szólal meg Anto. – A szomszédasszony csirkéit pedig két erre menekülő szökevény vitte el múlt héten. Szerinte tedescók lehettek, akik megtagadták a harcot. Már tudják, hogy nem nyerik meg a háborút, és végső elkeseredésükben bármire képesek. Ráparancsoltak a szomszédasszonyra, hogy készítsen nekik vacsorát, és miközben ő a tésztát gyúrta, az egyikük pisztolyt szegezett rá.

– Mióta is tart ez a háború? – kérdem.

– Túlságosan régóta. Eleinte mi is a tedescók oldalán álltunk, de 1943 óta, amióta a Duce elveszítette a hatalmát, már az inglesék meg az americanók, vagyis az alleatók oldalán harcolunk. Azt mondják, hogy hamarosan véget érnek a harcok, de én ezt csak akkor hiszem el, ha majd Puglia összes harangja megkondul, és a háború végét hirdeti.

Anto rám néz, sovány arcán árnyék suhan át.

– Nem emlékszel semmire ebből az egészből?

– Semmire.

– Talán a tudatod nem engedi, hogy emlékezz. Bizonyára valami szörnyűség történt veled.

A fejem újból hasogatni kezd, és a szédülés is visszatér. Hirtelen elhagy az erőm.

– Bocsáss meg, Anto, muszáj aludnom egyet.

Hiába tiltakoztam, Nonno átadta nekem a saját ágyát. Ma este, ahogy letelepszem a minden mozdulatra megnyikorduló, régi fémágyra, megpróbálom elképzelni, milyen tárgyakat rejtett el Nonno. Talán ma éjjel arról álmodom, ki voltam régebben, és mire felébredek, visszatérnek az emlékeim.

1945. ÁPRILIS 7., SZOMBAT

Alaposan kialudtam magam, de még mindig Roberto vagyok. Kimegyek a házból, hogy vizet hozzak a kútról, és megmosakodjak. Anto már kint van, épp a tegnap fogott halakat belezi. Fürgén dolgozik, és közben alig győzi hessegetni a fogás köré gyűlő legyeket.

– Készítek kávét, de muszáj gyorsan eltennem a halakat, mielőtt megromlanának – magyarázkodik.

– Segíthetek?

Anto felkacag, a foga vakító fehérnek tűnik az olajbarna bőre mellett. A nyakláncán függő kereszten megcsillan a napfény.

– A sérült kezeddel inkább csak hátráltatnál, signore.

– Ma reggel már nem Roberto vagyok?

– A Robertóra valahogy nem áll rá a nyelvem. Menj, segíts inkább Nonnónak a veteményesben, ha mindenáron dolgozni akarsz, aztán később, ha úgy alakul, megmutatom, hol vannak az elrejtett dolgaid.

Domenico épp a paradicsompalántákat köti ki. Figyelem, ahogy a zsenge szárak között gyomlál, amikor azonban nekiállok segíteni, rácsap a kezemre, mert a virágokat kezdtem kihúzkodni a gaz helyett.

– A katonaságnál biztosan olyan rengeteg ostobasággal tömték tele a fejed, hogy nem maradt benne hely az ilyen egyszerű dolgoknak – mondja lesajnáló arccal. – Tessék – teszi hozzá, és egy fémvödröt nyom a kezembe –, inkább szedd ebbe a köveket! Az talán menni fog, igaz, figlio? – Ezzel felnyújtózik, hogy megborzolja a hajam. A tarkómon még mindig kötést viselek, mert a seb igen lassan gyógyul. – Povero Roberto – sajnálkozik. – Az agyad egy része kieshetett a fejedből, amikor lezuhantál ide hozzánk.

Egy órán keresztül szorgalmasan dolgozom. A kisebb kavicsok mellett találok féltucatnyi kisebb-nagyobb mészkődarabot. Domenico megkér, hogy tegyem azokat a jókora halomra, amely az olajfaliget sarkában magasodik.

Ebédre Anto finom hallevest készít, amit ő ciambottónak hív. A kagylókon kívül tesz bele krumplit, padlizsánt és paradicsomot. Mosolyogva nézi, ahogy Domenico kiszürcsöli a kagylóhéjból a húst, és élvezettel kanalazza a levest. Többször is újratölti a borospoharat, amit az öreg egy hajtásra kiiszik, és nagyot böffent utána. Olyan, mint egy kisgyerek: nem zavartatja magát, mintha az égvilágon semmire sem lenne gondja.

Segítek Antónak leszedni az asztalt, majd amint Domenico elvonul sziesztázni, a fiú beletörli a kezét egy konyharuhába, kilép a házból, és int, hogy kövessem.

– Sietnünk kell – mondja, amikor az olajfák alatt a kis trullóhoz érünk. Itt tárolja Nonno a szerszámait. – Rendszerint legfeljebb egy órát szunyókál ilyenkor. Igaz, gondoskodtam róla, hogy ma egy kicsivel több bort igyon.

– Igen, észrevettem.

A trullo hátuljában Anto félretolja a ládákat és a fahordót, majd a döngölt padlóra mutat, oda, ahol a föld sötétebb, mint másutt.

– Itt kellene ásnunk – tanácsolja, és kézbe veszi a falnak döntött hosszú nyelű, éles palát.

Kiveszem a kezéből, és ásni kezdek. A szívem nem annyira az erőlködéstől, mint inkább az izgatottságtól meg a kíváncsiságtól kalapál. Már alig várom, hogy megtudjam, mit találunk. A föld puha, érződik, hogy nemrég temették vissza. Körülbelül huszonöt centiméter mélyen az ásó egy fémgyűrűnek ütközik.

– Eccola! – kiált fel Anto. – Tudtam! Itt van!

Együtt dolgozunk. Anto egy kisebb vödörrel kotorja ki a földet az üregből, míg végül előkerül egy körülbelül hatvanötször harmincöt centis, két arasz mély faláda. A tetején egy fémgyűrű van, azzal lehet kinyitni.

– Nonno ebbe a ládikába csomagolt össze, amikor Amerikába készültek, aztán az utolsó pillanatban úgy döntött, hogy nem száll fel a hajóra – meséli Anto. – Olyan szerelmes volt Nonnába, hogy megszökött otthonról, és egészen fiatalon össze is házasodtak. Hazudtak a papnak az életkorukról, hogy egybekelhessenek. Nonno az összes kincsét ebben a ládában tartja.

Ezzel felnyitja a tetőt, és előhúz többméternyi krémszínű selymet.

– Ez az angyalszárnyad – mondja.

A Domenico által gyakran emlegetett szárny valójában egy ejtőernyő. Az öreg azt mondta, hogy úgy jöttem le az égből, akár egy angyal. Szóval, ha ez az ejtőernyő valóban az enyém, akkor minden bizonnyal egy repülőből ugrottam ki. Elveszem Antótól az anyagot, és csodálattal morzsolom az ujjaim közt a finom selymet. Erőnek erejével próbálok visszaemlékezni, valóban én voltam-e Nonno angyala. Mielőtt azonban tovább vizsgálhatnánk a ládika tartalmát, az öreg a nyitott ajtón át beront a trullóba.

– Vigliacchi! Gyáva férgek! Mit csináltok a holmimmal? – ordít ránk. Felkapja a falnak támasztott lapátot, és a feje fölé emeli. Az arca egészen eltorzul a dühtől.

– Nonno, hagyd abba! – kiáltja torkaszakadtából Anto. – A végén még megölöd!

Domenico erős ugyan, de mégiscsak egy öregember. Kicsavarom a kezéből az ásót, és kihajítom, de ő egyre csak dühöng.

– Tudtam, hogy valami rosszban sántikáltok. Hát ezért itattál annyit a borral! Nincs jogotok a dolgaim között kutatni…

Felém lép, mire én a magasba emelem a két kezem, és igyekszem megnyugtatni őt.

– Igazad van, Nonno – felelem olyan higgadtan, ahogy csak lehet.

Visszaadom neki az ejtőernyőt. Ő magához szorítja a széttekeredett, csúszós anyagot, és megpróbálja összehajtogatni, de a selyem kibomlik, és szétterül az öreg hajlott lába körül. Odaugrok, hogy segítsek, ő azonban ellök magától.

– El kellett volna égetnem a szárnyadat, Roberto – sóhajtja. – Itt kell maradnod velünk – teszi hozzá, és kitör belőle a zokogás. – Túl sok szerettünket veszítettük már el. Kérlek, maradj itt!

Megadóan tűri, hogy óvatosan magamhoz öleljem. A fejét a mellkasomra hajtja, csontos válla fel-le rázkódik. Hagyom, hadd sírja ki magát.

– Nonno, készítek neked egy csésze jó erős cikóriakávét – ajánlkozik Anto. – Teszek bele egy kis édesköménylikőrt is. Vieni, Nonno. Gyere! – A nagyapjához hajol, aki még mindig rám borul. – Pakold el a szárnyat. Megígérjük, hogy többé a közelébe sem megyünk. Megígérjük, ugye, Roberto?

Miután az öreg magában motyogva visszagyömöszöli az ejtőernyőt a faládába, Antóval közrefogjuk, és lassan visszabandukolunk a nagyobbik trullóba. Az öreg megissza a kávéját, aztán hamar álomba merül. Kétség sem fér hozzá, kimeríthette az iménti kiborulása. Antóval hagyjuk pihenni, és halkan kiosonunk a házikóból.

Kint, a forró napsütésben letelepszünk a fügefa alá, amelynek ágai szinte a földet söprik, és kellemes árnyat adnak.

– Sajnálom – mentegetőzik Anto. – A nagyapám egyre rosszabb állapotba kerül. Ha fél éve találkoztál volna vele, most rá sem ismernél. Szerintem egyszerűen felemészti a bánat. Reméltem, hogy ha visszajövünk Mattinatába, valahogyan megbékél a világgal.

Anto most először említi a múltját. Talán kezd feloldódni mellettem. Minden egyes nap szemtanúja vagyok a rengeteg kedvességnek, amellyel körülveszi a beteg nagyapját. Persze velem is rendkívül türelmes. Gyengéd, érzékeny fiú, aki nem erőlteti, hogy szembenézzek végre a saját múltammal. Azzal a múlttal, amire nem is emlékszem. A múlttal, ami bolondot űz velem.

– Miért, hova valósiak vagytok? – csúszik ki a számon a kérdés, és ezzel megtöröm a közénk ékelődő csendet.

Anto mélyet sóhajt.

– Itt születtem, de kicsi koromban Foggia városába költöztünk a szüleimmel, a bátyámmal, Robertóval és Nonnóval meg Nonnával. Mindannyian együtt éltünk egy új házban, a vasútállomás környékén. Apám az egyik újonnan épült gyárban kapott munkát, ott, ahol szalmából készítettek papírt. Ügyesen dolgozott, és idővel műszakvezető lett. Igazán szép teljesítmény olyasvalakitől, aki egész életében halász volt. Minden augusztusban, amikor bezárt a gyár, egy hónapra ideutaztunk. Én nagyon vártam ezt az egy hónapot, mert itt sokkal egyszerűbb az élet, de a szüleim azt akarták, hogy Roberto jó iskolákba járjon Foggiában, hiszen itt csak általános iskola van. Igazából minden jól ment, amíg ki nem tört a háború…

Anto elhallgat. Várom, hogy folytassa, és nagyon örülök, hogy a bizalmába avat. Szegény a könnyeivel küszködik, és a kezét tördeli, az ujjai egészen elfehérednek, aztán az ajkát harapdálva igyekszik összeszedni magát.

– Először meghalt Nonna. Már jó ideje beteg volt. Aztán Roberto jelentkezett a seregbe. Nem sokkal később táviratot kaptunk, amiben az állt, hogy Roberto meghalt Afrikában. Ezek után a szüleim egy autóbalesetben az életüket vesztették. Egy katonai dzsip volt a hibás, egy őrült katona vezette. Elütötte őket, amikor a székesegyháznál át akartak kelni az úton.

Anto kiengedi az öklét, és a távolba réved.

– Ezek után kettesben maradtunk Nonnóval. Foggia romokban állt, ezért úgy döntöttünk, hogy ide jövünk. Nonno mindig is szeretett volna visszatérni a szülőföldjére. Amíg el nem költöztünk Foggiába, minden áldott nap halászott. Nem is tudom, hányszor elmondta ezt az utóbbi hónapokban. Amióta visszajöttünk ide, megnyugodott. Ennél jobb helyen nem is lehetne.

– Sajnálom, Anto. Rengeteg szörnyűségen mentél keresztül.

Anto megvonja a vállát, és beletúr a tüskés hajába.

– Sokan még nálam is rosszabb helyzetben vannak. – Feláll, felrántja a nadrágja derekát, és szorosabbra húzza a hurkokon átbújtatott zsineget, amely nem hagyja, hogy a nadrág a sovány bokája alá csússzon. – Nekem már csak Nonno maradt. Vigyáznom kell rá. Nem maradt más nekem.

– Engedd meg, hogy segítsek! Mindazok után, amit értem tettél, ez a legkevesebb. És most már azt is értem, miért lenne fontos, hogy Robertónak hívj – mondom neki. – Domenico kedvéért eljátszom a bátyád szerepét. Azt hiszem, igazad van, nem szabad ráijesztenünk azzal, hogy esetleg egy nap majd nyom nélkül eltűnök.

– Nagyon kedves vagy. De a saját emlékezeted… – kezdi. – Te még fiatal vagy, nem úgy, mint Nonno, aki hamarosan már semmire nem fog emlékezni. Sok idős embernél láttam ilyesmit. Ha visszatérnek az emlékeid, biztosan nem akarsz majd itt maradni. Biztos vagyok benne, hogy van valahol családod, akik hazavárnak.

– Ne szaladjunk annyira előre! Egyelőre az mondom, hogy itt maradok, amíg szükséges.

Amint kimondom ezeket a szavakat, ráébredek, hogy nem is esik nehezemre itt maradni. Kénytelen vagyok beismerni magamnak, hogy jelenleg csupán ez a két ember az, aki valamelyest ismer engem. Azt, akivé váltam. Nem szívesen mennék el. Elmenni olyan lenne, mint fejest ugrani az ismeretlenbe, és arra egyelőre nem állok készen.

– Be kell vallanom, nagy segítség lenne, ha a nagyapámon tartanád a szemed. Én nem lehetek mindig mellette, és sajnos mostanában hajlamos elkódorogni.

– Bízd csak rám! Ez a legkevesebb, amit a sok kedvességért cserébe tehetek. De ígérem, hogy amint lehet, másképp is kárpótollak benneteket.

Anto felemeli a kezét, hogy belém fojtsa a szót, aztán eszébe jut valami. Megkér, hogy ezentúl ne velük aludjak éjszakánként, hanem egyedül Nonno raktárként használt trullójában.

– Három személynek nincs itt elengedő hely – magyarázza. – Majd kerítek neked fekvőhelyet, és Nonnónak elmondom, hogy mindenáron egyedül akartál aludni, miután évekig össze voltál zárva a katonatársaiddal.

– Rendben – bólintok. – Nekem tökéletesen megfelel.

Szívesen hozzátenném, hogy az öregember horkolásától úgysincs nyugtom, és számomra is megkönnyebbülés lesz átaludni az éjszakát, de inkább visszanyelem, mert nem akarok udvariatlan lenni.

Anto segít elrendezni a fekhelyemet a kis trullóban, én pedig átviszem a nagyobb házba a kincsesládát, amit Nonno ágya mellé helyezek. Legszívesebben beletúrnék, hogy lássam, mi rejtőzik az ejtőernyő alatt, mert minél többet meg akarok tudni magamról. Sejtem, hogy találhatnék ott használható nyomokat, mégis úgy döntök, várok. Biztos vagyok benne, hogy lesz még rá alkalom.

Ma este Nonno kissé levert. A ládáján ücsörög, és a tűzbe bámul, miközben Anto halat és puliszkát készít vacsorára. A fiú munka közben énekelget. A hangja magasan, tisztán cseng, mint egy kóristának. Odaszól a nagyapjának, hogy énekeljen ő is vele.

– Dai! Gyere, énekelj velem, Nonno! Roberto szereti, ha a régi dalokat énekeled, ugye, Roberto? – kacsint rám, de Nonno csendben marad.

Amikor alkonyodni kezd, jó éjszakát kívánok nekik, és elindulok a kis trullóba. Mielőtt lefeküdnék a hevenyészett szalmaágyamra, kiülök a házikó elé, és megtömöm a pipát, amit Nonno kerített nekem. Egyelőre ez is megteszi, de jó lenne majd cigarettát szerezni. A hátam a kőfalnak vetem, és lejegyzem a füzetembe a mai nap eseményeit. Ezek után belépek a kis trullóba, lefekszem, és a vállamra húzom a takarót. A partot nyaldosó hullámok csobogása lassan álomba ringat.

Éjjel több álmot is látok, és mindegyik olyan éles, mintha egy képeskönyvet lapoznék végig.

Negyedik fejezet
1945 áprilisa

1945. ÁPRILIS 8., VASÁRNAP

Egy szőke, vérvörös ajkú lány dúdolva táncol velem a legújabb Glenn Miller-slágerre. A csók után belélegzem a parfümje illatát, és ahogy szvinget járunk a zenére, a barátaim arca beleolvad a körülöttem forgó tarkabarka összevisszaságba.

A havas utcákon hazakísérem a lányt, aki belém kapaszkodik, és amikor megérkezünk, a szemetes mögé húz, ahol hosszan csókolózunk. A vékony cipőtalpamon át érzem a hideg havat, de a lány teste jó meleg a ruhája alatt, és most többet megenged, mint bármikor. A neve nem jut eszembe, de az álmomat betölti az ajka és a telt idomai. A sápadt holdfényben kékes az arca, és a szája mintha vörös seb lenne. Ahogy ellibben, érzem, mennyire fázom.

Egyszeriben egy zárt helyen találom magam, ahol dermesztő a hideg. Az orromon jégcsapok lógnak, reszketek, a fejem az alacsony tetőnek súrlódik, a lábam a nehéz, bundabéléses bakancsban a padlóhoz tapad. A zárt téren kívül a világ nem áll másból, mint csillagokból, amelyek bevilágítják a fekete égboltot. A számba hányás gyűlik, amit gyorsan visszanyelek. Forogni kezdek, egyre gyorsabban és gyorsabban, míg végül zuhanni kezdek a föld felé. Az anyámért kiáltok, miközben a mélybe zuhanok.

Valaki gyengéden a homlokomra teszi a kezét. Próbálom kinyitni a szemem. A testem verejtékben fürdik, és a fogam vacog, annyira reszketek.

– Rosszat álmodhattál – mondja Anto. – Újra felszökött a lázad. Szerintem maláriás vagy – hümmög. Egy lavór vízbe márt egy rongyot, kifacsarja, és letörölgeti vele az arcomat. – Hallottam, ahogy kiabálsz.

Egész testemben reszketek. Az álmom olyan életszerű volt, hogy beletelik jó néhány másodpercbe, amíg rájövök, hol vagyok: Nonno kisebb trullójában, ahol hagymafüzér függ a kőfalon, a szalmaágyam mellett. Az ajtón keresztül nappali fény árad be. Igyekszem nyugodtan, egyenletesen venni a levegőt.

– Valamilyen furcsa nyelven kiabáltál, nem olaszul – árulja el Anto.

– Ideadnád a füzetem? – kérem, és amikor a kezembe nyomja, reszkető kézzel lejegyzem, mit álmodtam. A láztól megfáradt agyamban neveket keresgélek. Szeretném megörökíteni a múltamat, valahogy életre kelteni a ceruzacsonkommal. Az ösztöneim azt súgják, hogy az álmom több volt láz okozta hallucinációnál. Ez az álom én voltam. Igyekszem a lehető legtöbb részletre visszaemlékezni, mielőtt elillanna, ezért kapkodva, vázlatszerűen körmölök a füzetbe.

– Mit írsz, Roberto?

– Igyekszem megtalálni a rémálmom értelmét. Volt benne zene, tánc és valamilyen szörnyen hideg hely. – Felolvasom az irományomat Antónak, aztán odatartom elé a füzetet.

– Ezt én nem tudom elolvasni – ingatja a fejét.

– Tánc, Glenn Miller, hideg, hó – olvasom.

– De ezek nem olasz szavak – csodálkozik.

– Tudom.

– Milyen nyelveket beszélsz még az olaszon kívül?

– Inglesét – felelem. – English. – Ez a szó teljes természetességgel bukik ki belőlem. Ilyet nem tapasztaltam, amióta itt vagyok.

– Szóval a szárnyad… az ejtőernyő… ezek szerint angol vagy amerikai repülőről ugorhattál le. Azt hiszem, ők ugyanazt a nyelvet beszélik – gondolkodik hangosan Anto. – Ezek szerint vagy inglese vagy americano lehetsz, aki persze jól beszéli az olaszt.

– Igazad lehet.

Hatalmas megkönnyebbülést jelent tudni ezt a fontos információt magamról. Érzem, hogy így is van. I am English. Angol vagyok.

– A Foggia környéki völgyekben rengeteg az inglese, az americano és a canadese repülő. Majd ha erőre kapsz, ellátogathatnál az egyik katonai bázisra, ott talán tudják, ki lehetsz. De egyelőre nem lenne biztonságos odamenni.

Elismétli azt, amire Nonno kért:

– Egyelőre maradj velünk! Maradj, amíg vissza nem nyered az erőd!

Túlságosan gyenge vagyok, hogy tiltakozzak.

– Egy nap még meghálálom a kedvességeteket – ígérem. Egyre inkább reszketek, hiába szökik be a napfény az ajtón. A fogam vacog, és bármit teszek, képtelen vagyok úrrá lenni a remegésen.

– Orvosságra lenne szükséged – állapítja meg Anto. – Mamma annak idején minden reggel grépfrútot és citromot etetett velünk, hogy távol tartsa a maláriát. Adott hozzá egy kevés fahéjat is, de az nekünk nincsen. Gyümölcsöt viszont szerezhetek, meg mindenféle gyógyfüvet – mondja, és feláll. – Maradj csak itt, Roberto, és pihenj! Nonno majd hoz még takarót, és én is hamarosan visszajövök.

Kisvártatva újra megjelenik, kezében egy furcsa, zöld folyadékkal.

– Assenzio – szólal meg, amikor fintorogva kortyolom a keserű teát. – Fehér üröm. Idd meg az egészet, és próbálj aludni!

Nem sokkal később Anto visszatér, és megkér, hogy üljek fel. Segít meginni a grépfrútból és citromból készült savanyú keveréket.

– Sötétedés után szerzek még gyümölcsöt – ígéri. – A szomszédomnak egy-két citrom nem hiányzik majd a földjéről. Most sajnos nem lehet bemenni a városba, hogy a piacról hozzak.

Gyenge vagyok, nincs erőm vitatkozni vele. Miután felhörpintettem az italt, visszafekszem, és mély álomba zuhanok.

A sápadt holdfényben lebegek. Felszálltam a felhők fölé, és alattam mintha egy hatalmas, fehér asztalterítőt látnék, amelyen legyek másznak. A szemem ég és könnyezik. Reszketek a hidegtől, a kezemet már nem érzem, annyira elfagyott, és csak arra vágyom, hogy pihenhessek vére. Szeretnék bebújni a jó meleg paplan alá, és egy jót aludni, a fehéren izzó fénytől azonban nincs nyugodalmam. Egyszer csak a távolból az egyik légy közeledni kezd, ezüstös teste hatalmas és fenyegető. Körülöttem mindenütt fények villannak. Nincs hová rejtőznöm. Egyszer csak egy felhő ölelésében találom magam. Elfészkelődöm a kényelmes puhaságban, és pár értékes pillanat erejéig békére lelek.

1945. ÁPRILIS 18., SZERDA

Anto elmeséli, hogy napokon keresztül nyugtalanul hánykolódtam, míg végül lement a lázam. Nonno átjön, hogy segítsen lemosdatni. Szivaccsal megtörölget, és úgy beszél hozzám, mintha a kis Robertója lennék. Még nagyon gyengének érzem magam, és legalább tíz napba telik, amíg valamelyest erőre kapok. A kopott füzetembe mindennap lejegyzem a dátumot, és mindennap megiszom a szörnyűséges kotyvalékokat, amelyeket Anto készít, aki egyre csak fogadkozik, hogy amint mód lesz rá, szerez nekem rendes orvosságot.

– Kinint egyelőre nem lehet kapni, de Atabrine-t szerzek valahonnan.

– Nincs pénzem, hogy kifizessem – akadékoskodom.

– Kérlek, emiatt ne aggódj, Roberto! Majd visszafizeted, ha tudod.

Olyan elesett vagyok, hogy Antóék nagylelkűsége könnyeket csal a szemembe. Elámulok, milyen kedves és gondoskodó ez a fiú. A viselkedése komoly, érett férfira vall.

1945. MÁJUS 3., CSÜTÖRTÖK

Elvesztettem az időérzékemet. Itt nincs rádió, és nincs újság, ahonnan megtudhatnám, milyen napot írunk. Ha nem írnám a naplóbejegyzéseimet, fogalmam sem lenne, mennyi idő telt el, amióta itt vagyok. Igaz, már abban sem vagyok biztos, hogy a naplómba helyes dátumokat írok. Ez a hely az isten háta mögött van. Amióta ide jöttem, egy teremtett lélekkel sem találkoztam Antón és a nagyapján kívül. Az utak is elkerülnek bennünket, hiszen a trullóink a tengerig húzódó többhektárnyi olajfaliget közepén bújnak meg. Ma kakaskukorékolásra ébredek. Napok óta most először nem szédülök, és amikor felállok, és kinyújtóztatom az elgémberedett tagjaimat, újra a réginek érzem magam. Nonno kis trullójából kilépek a friss, reggeli levegőre. A fák között halvány köd gomolyog, a nap korongja pedig kissé homályos, ahogy felfelé kúszik az égen. Az udvaron nincs senki, a nagyobb trullóból nem száll fel füst, de a tyúkokat kiengedte valaki, mert most a fák alatt kapirgálva kotkodácsolnak.

Kiáltozni kezdek Anto és Domenico után, de nem jön válasz. A nagy trullóban, az asztalon egy pohár friss kecsketejet és egy kenyércsücsköt látok. Mivel farkaséhes vagyok, azonnal neki is esem. Miután visszatért az erőm, reggeli után fogok egy fejszét, és fél tucat fatönköt sikerül is felhasogatnom. Közben egészen kimelegedett az idő, így a munka végére csak úgy folyik rólam az izzadság. Jólesne megmártózni az óceán vizében, így hát nekivágok a meredek ösvénynek, ahol legutóbb az öreggel jártam. A távolban, a tenger gyönyörű türkizkék vizén fehéren fodrozódnak a hullámok. Már alig várom, hogy beugorjak, és tisztára mossam magam a vízben.

A parton rajtam kívül senki nem jár. Hamar levetkőzöm, és belevetem magam a tengerbe. Tempózás közben egészen langyosnak érzem a vizet. Egyszer csak a hátamra fekszem, úgy lebegek a sós vízen, kezem-lábam szanaszét vetve, és a magasban szárnyaló két sirályt nézem. A hasukon a hófehér tollak visszaverik a tenger kékeszöld színét. Ezután a hasamra fordulok, és a karommal hasítom a vizet. Elúszom Nonno halászstégje mellett, a sziklás földnyelv felé, amely az öböl bal szélén nyúlik a vízbe.

A földnyelv közelében egy barlangra leszek figyelmes, amelyet a partról nem is lehet látni. A bejáratnál, egy lapos sziklán női alak áll, és a csipkézett hullámok fölött egyensúlyoz. Lelassítok, és a vizet taposva figyelem, ahogy tökéletes mozdulattal fejest ugrik a vízbe úgy, hogy a felszínt alig zavarja meg. Teljesen meztelen, a haja fiúsan rövidre van nyírva, de hetyke kis melléből és csípőjének finom ívéből ítélve egyértelműen lányról van szó. Döbbenten állapítom meg magamban, hogy ez nem más, mint a fiú, aki Antónak mondja magát. Azonnal a víz alá bukom, és addig úszom a part felé, amíg el nem fogy a levegőm. Csak remélni tudom, hogy nem vette észre a leselkedésemet.

A többnapos láz után teljesen kifáradok az úszásban, ráadásul vizes vagyok, így jóval több időbe telik magamra rángatni az inget és a nadrágot, mint szeretném. Miközben felfelé kaptatok az ösvényen, a gondolataim egyelten kérdés körül járnak: Miért adja ki magát fiúnak Anto?