GABO

Ez a könyv fikciós mű. A benne szereplő nevek, karakterek, helyek és események a szerző képzeletének termékei, illetve azok a fikciós elemként alkalmazza. A valóságos eseményekkel, helyekkel élő vagy elhunyt személyekkel való hasonlóság a véletlen műve.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Splendid

Avon Books, New York

Fordította: Bozai Ágota

A borítót tervezte: Malum Stúdió / Szabó Vince

Copyright © 1995 by Julie Cotler Pottinger

Hungarian translation © Bozai Ágota, 2013

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2013

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-845-8

Kiadja Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

KEDVES OLVASÓ!

Jól emlékszem, mikor kezdtem el írni ezt a regényt, az első regényemet. A diplomaosztóm utáni nyáron történt; elolvastam már mindent, amit kedvenc romantikus szerzőim írtak, és többre vágytam. Azon kaptam magam, hogy a vonaton, metrón Cambridge és Boston között ingázva folyton álmodozom. Mi lenne, ha egy amerikai hölgy Londonba jönne, és találkozna egy herceggel? És mi történne, ha a herceg azt hinné, hogy a hölgy szolgálólány? És mi történne, ha rájönne, ki a hölgy valójában? Vajon a herceg dühös lenne? (Hát, igen, valószínűleg dühös lenne, de ez nem akadályozná meg abban, hogy megcsókolja a hölgyet, ugye?)

Nem jártam már moziba, és nem néztem tévét. Az olvasást is abbahagytam. Csak a számítógép előtt ültem és a billentyűket püföltem, mígnem Emma, Alex és népes, mindenbe belekontárkodó rokonságuk életre kelt, és a hős meg a hősnő persze egymásba szeretett. Csak a történetmondás puszta élvezetével kellett dolgoznom, és azzal az eltökéltséggel, hogy egy napon nyomtatásban látom szavaimat, könyv lapjain, amit anyámon kívül más is megvesz.

A Csudajó talán nem olyan kidolgozott írás, mint amilyeneket mostanában írok, de van valami különleges az egymásba szőtt szavakban: olyan öröm és olyan élvezetteljes szóáradat, amit csak első regényekben lehet találni. Élveztem minden percet, amelyet e könyv írásával töltöttem.

Remélem, hogy a Csudajó ugyanannyi örömet szerez önöknek, mint amennyit nekem szerzett…

Julia Quinn

Anyámnak, aki hagyta, hogy annyi  könyvesboltba elcipeljem

és Paulnak, bár ő arról győzködött,  hogy a cím De jó a fűben! legyen.

Prológus

Boston, Massachusetts 1816. február

– Elküldesz, apám?

Emma Dunster ibolyaszín szeme tágra nyílt a döbbenettől és kétségbeeséstől.

– Ne ilyen tragikusan fogd fel! – felelte apja. – Természetesen nem küldelek el itthonról. Velünk laksz. Csupán egy évet Londonban fogsz tölteni az unokatestvéreiddel.

Emmának erre leesett az álla.

– Na de… miért?

John Dunster kellemetlenül érezte magát, feszengett ültő helyében.

– Egyszerűen úgy gondolom, hogy egy kicsit többet kéne látnod a világból. Ennyi az egész.

– Voltam már Londonban. Kétszer is.

– Nos, ez igaz. De már idősebb vagy – felelte apja, néhányszor köhécselt, aztán hátradőlt.

– De…

– Nem látom, mi ebben a nehézség. Henry bácsi és Caroline néni úgy szeretnek, mintha a saját lányuk lennél, és te magad mondtad, hogy Belle és Ned jobbak, mint a bostoni barátaid.

– Hiszen két hónapja itt vannak. Nem mintha régen nem találkoztam volna velük.

John keresztbe fonta kezét.

– Holnap együtt szálltok fel a hajóra, és ez a végső döntésem. Fellebbezésnek helye nincs. Menj Londonba, Emma, és érezd jól magad!

Emma szeme összeszűkült.

– Férjhez akarsz adni?

– Természetesen nem! Csak arra gondoltam, hogy egy kis levegőváltozás jót fog tenni neked.

– Ezzel nem értek egyet. Ezer oka van, ami miatt nem hagyhatom el Boston városát.

– Valóban?

– Igen. Itt van például a háztartás. Ki fogja vezetni, ha én nem vagyok itthon?

John elnézően mosolygott lányára.

– Emma, csak tizenkét helyiség van a házban. Nem sok házvezetést igényel. Biztos vagyok benne, hogy azt a kevés munkát, ami szükséges, Mrs. Mullins is nagyon jól el tudja végezni.

– És a barátaim? Szörnyen fognak hiányozni. És Stephen Ramsay nagyon csalódott lesz, hogy ilyen hirtelen távozom. Azt hiszem, éppen azon volt, hogy megkérje a kezemet.

– Az ég szerelmére, Emma! Hiszen téged egy cseppet sem érdekel az ifjú Ramsay. Nem kéne szegény fiatalember reményeit táplálni csak azért, mert nem akarsz Londonba menni.

– De azt hittem, azt akarod, hogy összeházasodjunk. Az apja a legjobb barátod.

John felsóhajtott.

– Amikor tízéves voltál, talán még tápláltam ilyen reményeket a jövőről, hogy ti ketten szép pár lennétek. De már akkor is nyilvánvaló volt, hogy nem illenétek össze. Egy hét, nem sok, annyi idő kéne csak, hogy megőrüljön tőled.

– Megható, mennyire a szíveden viseled egyetlen gyermeked érzéseit – dünnyögte Emma.

– És halálra unnád magadat mellette – fejezte be mondandóját John szelíden. – Bárcsak Stephen is rájönne, mennyire meddő ez a próbálkozás! Ez is jó ok arra, hogy elhagyd a várost. Ha egy óceán választ el tőle, végül talán máshol keres magának menyasszonyt.

– De én igazán jobban szeretnék Bostonban maradni!

– De hiszen imádod Angliát! – vágott vissza John; hangjába kétségbeesés vegyült. – Amikor legutóbb ott jártunk, hónapokig csak arról beszéltél, mennyire tetszett.

Emma ficergett, alsó ajkát idegesen harapdálta.

– És a cég? – kérdezte elszontyolodva.

John sóhajtott és hátradőlt. Végre előkerült az igazi ok, ami miatt Emma nem akarta elhagyni Bostont.

– Emma, nézd, a Dunster Hajóvállalat akkor is itt lesz, amikor visszajössz.

– De még annyi mindent meg kell tanulnom! Hogyan vegyem át, ha nem tanulok meg most mindent, amit csak lehet?

– Emma, te is tudod, én is tudom, hogy nincs senki, akire szívesebben bíznám a céget, mint rád. A Dunster Hajóvállalatot a semmiből hoztam létre, és isten a tanúm, olyan emberre akarom bízni, aki az én véremből származik. De szembe kell néznünk a tényekkel. Az ügyfeleink többsége vonakodik hölggyel üzletelni. És a munkásoknak sem akaródzik tőled utasításokat elfogadni. Akkor sem, ha Dunster a neved.

Emma behunyta a szemét; tudta, hogy ez igaz, és kis híján sírva fakadt az igazságtalanságtól.

– Tudom, hogy nincs nálad alkalmasabb ember a Dunster Hajóvállalat vezetésére – mondta apja nyugodtan, szelíden. – De ez nem jelenti azt, hogy mindenki egyetért velem ebben. Bármennyire is dühít ez engem, el kell fogadnom a tényt, hogy a cég meggyengül, ha te veszed át az irányítást. Minden megbízásunkat elveszítenénk.

– Aminek nincs más oka, csak a nemem – jegyezte meg Emma morcosan.

– Attól tartok, ez valóban így van.

– Egy napon akkor is én fogom vezetni ezt a céget – jelentette ki Emma halálosan komoly tekintettel.

– Szentséges isten, te lány, ugye sosem adod fel?

Emma az ajkába harapott, de határozottan kitartott álláspontja mellett.

John felsóhajtott.

– Meséltem már arról, milyen volt, amikor influenzás voltál?

Emma a fejét ingatta, zavarta a hirtelen témaváltás.

– Ez közvetlenül az után volt, hogy a betegség elvitte az édesanyádat. Körülbelül négyéves lehettél. Olyan apró lányka voltál! Felnőttnek is kicsi vagy, de akkor nagyon-nagyon kicsi és törékeny termetű voltál; nem hittem, hogy fel tudod venni a harcot a betegséggel.

Emma leült, mélyen meghatották apja érzelemmel teli szavai.

– De legyőzted – mondta hirtelen. – És akkor rájöttem, mi mentett meg téged. Egyszerűen túl makacs voltál ahhoz, hogy megadd magad a halálnak.

Emma nem tudta megállni, hogy el ne mosolyodjon.

– Én pedig – folytatta az apja – túl makacs voltam ahhoz, hogy hagyjalak meghalni. – Kihúzta magát, mintha a pillanat érzelgősségét akarná lerázni magáról. – Ami azt illeti, lehet, hogy én vagyok az egyetlen ember ezen a földön, aki még nálad is makacsabb, lányom, vagyis ennyi erővel akár el is fogadhatod a sorsodat.

Emma felmordult. Ideje volt szembenézni a ténnyel; semmiképpen sem kerülheti el, hogy Angliába menjen. Nem mintha egy tengerentúli utazás büntetésnek számítana. Rajongott az unokatestvéreiért. Belle és Ned olyanok voltak számára, mintha az édestestvérei lennének. Mégis, az embernek gondolnia kell a komoly dolgokra, és Emma nem akarta elhanyagolni a Dunster Hajóvállalat iránti önként vállalt kötelezettségeit. Viszonozta apja pillantását. John az íróasztala mögött ült, kezét karba fonva; kérlelhetetlennek tűnt. Emma felsóhajtott, ideiglenes visszavonulót fújt.

– Hát jó. – Azzal felállt, és indulni készült… úgy vélte, ideje csomagolni, hiszen másnap apja egyik hajóján útra kel. – De visszajövök.

– Persze hogy visszajössz. Ó, és még valami, Emma.

Erre Emma rögtön visszafordult.

– Ne felejts el egy kicsit szórakozni, ha már ott vagy. Megígéred?

Emma felettébb pajkos mosollyal nézett apjára.

– Igazán, papa, ugye nem gondolod, hogy megtagadnék magamtól egy kis szórakozást Londonban csak azért, mert nem akartam odamenni?

– Ó, persze hogy nem gondolom. Mily ostoba vagyok!

Emma megfogta a kilincset, és néhány ujjnyira kinyitotta az ajtót.

– Gondolom, csak egyszer az életben van alkalma egy lánynak a londoni társasági szezonban debütálni. Akkor már szórakozhat is egy kicsit, akkor is, ha nem kifejezetten társaságkedvelő.

– Ó, ez csodálatos! Ezek szerint sikerült rávenned? – kiáltott fel John húga, Caroline, Worth grófné, aki ekkor viharzott be a szobába.

– Még senki nem mondta neked, hogy hallgatózni udvariatlan dolog? – kérdezte John kedvesen.

– Ugyan már! A folyosón mentem éppen, és hallottam, hogy Emma beszél. Résnyire nyitva volt az ajtó. – Emmához fordult: – Most, hogy ebben sikerült megállapodni, mindazonáltal megkérdezném: jól hallottam, hogy ma arcul csaptál egy tolvajt?

– Ó, hát az… – hebegett Emma elvörösödve.

– Ó, hát micsoda? – tette fel a kérdést John szigorúan.

– Megláttam, hogy valaki megpróbálja ellopni Ned tárcáját. Ned és Belle civódtak valamin, ahogy szoktak, és Ned nem vette észre, hogy éppen kirabolják.

– Ezért arcul csaptad? Nem tudtál volna egyszerűen sikítani?

– Ó, az ég szerelmére, papa! Azzal mit értem volna el?

– Hát, akkor legalább rendesen ült az ütés?

Emma alsó ajkára harapott, félénken pislogott.

– Ami azt illeti, azt hiszem, eltörtem az orrát.

Caroline hallhatóan felnyögött.

– Emma! Ugye tudod, hogy nagyon szeretném, ha részt vennél a londoni társasági életben a közelgő szezonban? – kérdezte szelíden.

– Tudom.

Caroline volt a legközelebb ahhoz, hogy Emma úgy érezze, anyjaként szereti. Folyton azon igyekezett, hogy rávegye, töltsön több időt Angliában.

– És azt is tudod, hogy nagyon szeretlek, és a legkisebb mértékben sem akarlak megváltoztatni téged.

– Igen – felelte Emma tétován.

– Akkor remélem, nem veszed sértésnek, ha felhívom szíves figyelmedet ama tényre, miszerint Londonban nem bevett szokás, hogy finom úri hölgyek arcul csapnak kellemetlen alakokat az utcán.

– Ó, Caroline néni, finom úri hölgyek Bostonban sem tesznek ilyent.

John felnevetett.

– Esetleg sikerült visszaszerezni Ned pénztárcáját?

Emma próbált fennhéjázó tekintettel nézni, de nem tudta megállni, hogy el ne mosolyodjon.

– Természetesen.

John ragyogó mosollyal nyugtázta e tényt.

– Helyes!

1. fejezet

London, Anglia

1816. április

– Ugye tudod, hogy elszabadul a pokol, ha anyám rajtakap minket? – szólt Arabella Blydon, tanácstalanul, kétkedőn nézve végig ruházatán. Ő és Emma szobalányaiktól kértek kölcsön ruhákat – a szobalányok nagy megrökönyödésére –, és éppen Belle londoni házának cselédlépcsőjén lopakodtak lefelé.

– Még jobban elszabadul a pokol, ha káromkodáson kap – jegyezte meg Emma savanyú ábrázattal.

– Engem nem érdekel. Ha még egy virágkompozíciót kell megszemlélnem, amit a partidra készítettek, esküszöm, sikítok.

– Nem hiszem, hogy ésszerű lenne sikítani, amikor éppen azon igyekszünk, hogy észrevétlenül kijussunk a házból.

– Ó, hallgass már! – mordult rá Belle meglehetősen barátságtalanul, lábujjhegyen lépve a következő lépcsőre.

Emma körülnézett, és követte unokanővérét. A hátsó lépcső határozottan más volt, mint az, amelyen ő és Belle az előcsarnokban közlekedtek, amely kecsesen ívelt és drága perzsaszőnyeggel volt borítva. A hátsó lépcső fával borított fokai keskenyek voltak, a meszelt falakon semmi dísz. A lépcsőház csendes egyszerűsége Emmát az otthonára emlékeztette, a bostoni házra, amely nem volt a londonihoz hasonló luxussal dekorálva. A Blydon-palota a város elegáns negyedében, a Grosvenor Square-en állt, több mint egy évszázada a család birtokában volt, felbecsülhetetlen értékű örökséget halmoztak fel benne, valamint a Blydon elődök rendkívül rossz arcképeit. Emma újra felnézett az egyszerű falakra, és halkan felsóhajtott, mintha honvágyát igyekezne elfojtani, mintha apja közelébe vágyott volna vissza.

– Nem tudom elhinni, hogy az otthonomban úgy osonok, mint valami tolvaj, nehogy összetalálkozzam anyámmal – morgolódott Belle, ahogy leértek az első lépcsőfordulóba és befordultak a sarkon a második lépcsősorra. – Igazán jobban szeretnék behúzódni a szobámba valami jó könyvvel, de ott biztosan megtalálna, és megint át kéne néznem azt a listát az ételek összeállításáról.

– Rosszabb a halálnál – dünnyögte Emma.

Belle éles pillantást vetett rá.

– Csak hogy tudd: számtalanszor átrágtam már magam vele azon a nyavalyás étlapon. Ha még egyszer sarokba szorít, és holmi lazachabról és narancsos kacsasültről akar egyeztetni velem, igazán nem állok jót magamért.

– Csak nem anyagyilkosságot fontolgatsz?

Belle savanyú képet vágott, de nem válaszolt; kényes léptekkel haladt lefelé a lépcsőn.

– Vigyázz ezen a lépcsőfokon, Emma – súgta a falhoz simulva. – A közepén nyikorog.

Emma követte unokanővére tanácsát.

– Ezek szerint gyakran használod ezt a lépcsőt.

– Igen. Nagyon jól jöhet, ha az ember tudja, hogyan járhatja körbe a helyet anélkül, hogy bárki tudná, mire készül. De ezt általában nem a szobalányom öltözékében teszem.

– Hát, nem hiszem, hogy jó ötlet lenne selyemruhában sürgölődni, ha a szakácsnőnek akarunk segédkezni a ma esti menü elkészítésében.

Belle kétkedő pillantással nézett rá.

– Nem hiszem, hogy nagyra értékelné a segítségünket. A mi szakácsnőnk meglehetősen régimódi, és úgy tartja, nem való, hogy a család lent legyen a konyhában – mondta, és nagy lendülettel kinyitotta a konyhaajtót. – Üdvözlet mindenkinek! Azért jöttünk, hogy segítsünk.

Mindenki rémülten nézett.

Emma rögtön igyekezett menteni a helyzetet.

– Jól jönne két segítő kéz, nemde? – A szakácsnőhöz fordult, és széles mosollyal nézett rá.

– Az ég szerelmére, kisasszonyok, mit csinálnak itt?

Az egyik konyhalány egy pillanatra abbahagyta a tésztadagasztást, és bátorkodott kérdéssel fordulni hozzájuk.

– Bocsánat, miladies, de miért vannak így öltözve?

– Nem hiszem, hogy a konyhában kéne lenniük, miladies – szólt a szakácsnő, kezét terjedelmes csípőjére téve. – Útban lesznek. – Mivel a hölgyek egyike sem mutatott hajlandóságot a távozásra, a szakácsnő fogcsikorgatva emelte fel a kezét, és a fakanalat rázva fenyegette őket. – Ha nem vették volna észre, nagyon sok pluszfeladatunk van idelent. Most menjenek, mielőtt szólok a grófnénak.

Anyja említésére Belle megborzongott.

– Kérem, szakácsnő asszony, engedje meg, hogy itt maradjunk. – Tudta, hogy a szakácsnőnek van rendes neve, de mindenki csak így hívta, és ami azt illeti, senki sem emlékezett rá, hogy hívják. – Megígérjük, hogy nem leszünk az útjában. Biztos vagyok benne, hogy sokat tudunk segíteni. És csendben maradunk.

– Egyszerűen nem helyes, hogy itt vannak. Nincs más dolguk, mint konyhalányt játszani?

– Igazából valóban ez a helyzet áll fenn – felelte Belle, az igazságnak teljesen megfelelően.

Emma mosolygott magában; egyetértett unokanővérével. Ő és Belle folyamatosan különböző csínytevéseket eszeltek ki és valósítottak meg azóta, hogy három héttel korábban megérkeztek. Nem mintha Emma mindenképpen bajba akart volna kerülni. Csak meglehetősen unatkozott Londonban. Otthon elfoglalta magát a Dunster Hajóvállalat ügyeinek intézésével. De Londonban a könyvelés nem tartozott a hölgyek illendő időtöltései közé, és úgy tűnt, a finom angol úri hölgyeknek nem volt más dolguk, mint ruhapróbákra járni és táncokat tanulni.

Végtelenül unatkozott.

Nem mintha boldogtalan lett volna. Nagyon hiányzott neki az apja, de szeretett egy nagyobb család tagja lenni. Egyszerűen nem érezte hasznosnak magát. Belle és ő azon igyekeztek, hogy valami szórakozást találjanak maguknak. Emma némi bűntudattal mosolygott kalandjaikon. Eszükbe sem jutott, hogy a kóbor macska, amit két héttel korábban befogadtak, tele van bolhákkal. Honnan tudhatták volna, hogy emiatt a Blydon-palota teljes első emeletét át kell szellőztetni? És Emmának nem volt szándékában a ház személyzetének rálátást adni az alsóneműjére azzal, hogy ugyanezen macska megmentése érdekében felmászott egy fára.

A rokonainak igazán köszönetet kellett volna mondaniuk neki. A hét azzal telt, hogy megszabadultak a bolháktól; ez idő alatt az egész családnak távoznia kellett Londonból, és egy csodálatos vakációt töltöttek vidéken, ahol lovagoltak, horgásztak, késő éjszakáig fennmaradtak, kártyáztak. Emma megtanította a családot a pókerjáték szabályaira, amit ő úgy tanult meg, hogy Bostonban lefizette egyik szomszédjukat.

Caroline rosszallón ingatta a fejét és felsóhajtott, hogy Emma rossz befolyással van Belle-re. Mert Emma érkezése előtt Belle egyetlen hibája talán az volt, hogy kékharisnya. Most már nemcsak kékharisnya, hanem rakoncátlan, fiús teremtés.

– Szentséges ég! – felelte Emma erre a felvetésre. – Az sokkal jobb, mintha csak rakoncátlan teremtés lenne, ugyebár?

De tudta, hogy nyugodtan tréfálhat Caroline-nal. A nagynénje nyilvánvalóan szerette, és inkább anya-lánya, mint nagynéni-unokahúg viszonyban voltak. Ezért viselte Caroline annyira a szívén, hogy Emma a londoni társaságban debütáljon. Bár tudta, hogy Emmának vissza kell mennie az apjához Bostonba, titkon remélte, hogy beleszeret egy angol úriemberbe, és Londonban telepszik le. Akkor talán Emma apja, aki Angliában nevelkedett és ott is élt egészen addig, míg feleségül nem vett egy amerikai nőt, visszatér Londonba, hogy húga és lánya közelében éljen.

Ezért Caroline nagyszabású bált szervezett, hogy Emmát bemutassa az előkelő társaságnak. A bált aznap este rendezték. Emma és Belle azért menekültek le, mert nem akartak csapdába esni odafent, valóságos csapdának érezték ugyanis az utolsó simítások lázas sürgölődését. A szakácsnő azonban hallani sem akart arról, hogy ott maradjanak, és többször nyomatékosan felhívta a figyelmüket arra, hogy csak útban lennének.

– Kérem, nem segíthetnénk idelent? Szörnyű jelenetek vannak odafent – sóhajtott Emma. – Mindenki csak a ma esti bálról beszél, mintha nem lenne más témájuk.

– Kisasszony, tapasztalhatja, hogy idelent is csak arról beszélünk – felelte a szakácsnő az ujját billegetve. – A nagynénje ma estére négyszáz vendéget vár, és nekünk kell rájuk főzni.

– Pontosan ezért van szükségük segítségre. Miben segítsünk először?

– Először abban segítsenek, kisasszonyok, hogy gyorsan menjenek ki a konyhámból, mielőtt a grófné megtalálja önöket idelent! – kiáltott fel a szakácsné. A két kisasszony korábban is járt már a konyhában, de most először fordult elő, hogy olyan vakmerőségre vetemedtek, hogy egyszerű ruhába öltöztek és segítséget ajánlottak. – Alig várom, hogy elkezdődjön végre a társasági szezon, és a csintalan kisasszonyok elfoglalják magukat valamivel.

– Hát, ma éjjel elkezdődik – jelentette ki Belle –, mama a mai bálon bemutatja Emmát a társaságnak. Szóval lehet, hogy szerencséje lesz és annyi udvarlónk lesz, hogy nem marad időnk itt lábatlankodni.

– Adja az ég! – mormogta a szakácsnő.

– Kérjük, szánjon meg minket! – szólt közbe Emma. – Ha nem engedi, hogy idelent segítsünk, Caroline néni újfent virágokat rendeztet velünk.

– Kérjük szépen! – hízelgett Belle. – Hiszen annyira szeret dirigálni nekünk!

– Jól van, jól van – mormogta a szakácsnő. Ez valóban így volt. Belle és Emma valóban felvidították a konyha személyzetét a bolondozásukkal. A szakácsnő is felvidult tőlük, csak nem akarta ezt tudatni velük. – Ha nem engedek, maguk, mint két ördögfióka, úgyis egész délelőtt nyaggatnak, míg be nem adom a derekam. De tudják, hogy nem jószántamból engedtem. Odafent kéne lenniük, nem a konyhában sürgölődni.

– De kedveli a mi elbűvölő társaságunkat, ugye? – somolygott Belle.

– Elbűvölő társaság a térdem kalácsa! – mormogott a szakácsnő, miközben a kamrából kivonszolt egy zsák cukrot. – Látják azokat a keverőtálakat a pulton? Mindegyikbe hat csésze lisztet tegyenek. És két csésze cukrot. Csak óvatosan. És senkinek ne legyenek az útjában.

– Hol van a liszt? – kérdezte Emma körülpillantva.

A szakácsnő felsóhajtott, és visszaindult a kamrába.

– Egy pillanat. Ha annyira odavannak, hogy az én munkámat végezzék, emeljék fel azokat a nehéz zsákokat.

Emma kuncogott, mert könnyen felemelte és vitte oda a zsák lisztet az asztalhoz, ahol Belle a cukrot adagolta.

Belle is nevetett.

– Hála az égnek, sikerült elmenekülnünk anya elől. Lehet, azt akarná, hogy már most kezdjünk öltözködni, pedig a bál csak több mint nyolc óra múlva kezdődik.

Emma bólintott. Ami azt illeti, nagyon izgatott volt az első londoni bálja miatt. Végre lesz valami értelme annak a sok táncórának és ruhapróbának. De Caroline néni a tökéletesség megszállottja volt, és úgy parancsolgatott, mint egy vezénylő tábornok. Hetek teltek el a ruha, a virágok, a zene kiválasztásával, és sem Emma, sem Belle nem kívánt a bálterem közelében lenni, amikor Belle édesanyja az előkészületeket irányította. A konyha volt a legutolsó hely, ahol Caroline keresné őket.

Amint elkezdték a mérést, Belle odafordult Emmához. Kék szeme megcsillant, de komoly tekintettel tette fel a kérdést: – Izgulsz?

– A ma este miatt?

Belle bólintott.

– Egy kicsit. Tudod, ti angolok eléggé félelmetesek tudtok lenni azzal a rengeteg szabállyal és az etikettel.

Belle együtt érzőn mosolygott, és hullámos szőke hajából kisimított egy fürtöt.

– Minden rendben lesz. Magabiztos vagy. Az a tapasztalatom, hogy ha az ember úgy viselkedik, mint aki tudja, mit csinál, az emberek hisznek neki.

– Micsoda bölcsesség! – szólt Emma aggódó kedvességgel. – Túl sokat olvasol.

– Tudom. Ez lesz a halálom. Sosem találok magamnak férjet, ha folyton a könyveket bújom – felelte Belle, színlelt rémülettel forgatva szemét.

– Édesanyád szokta ezt mondani neked?

– Igen, de tudod, jót akar. Sosem kényszerítene arra, hogy férjhez menjek, csak azért, hogy végre férjes asszony legyek. Tavaly megengedte, hogy kikosarazzam Stockton grófját, akit pedig a szezon legjobb partijának tartottak.

– Mi volt a gond vele?

– Kissé aggasztotta, hogy szeretek olvasni.

Emma mosolyogva merte a lisztet a tálakba.

– Azt mondta, az olvasás nem való a női elmének – folytatta Belle. – Szerinte abból a nők mindenféle gondolatokat merítenek.

– Az ég ne adja, hogy gondolataink legyenek!

– Tudom, tudom. Azt is mondta, hogy ne aggódjak, mert biztos benne, ha összeházasodunk, le tud szoktatni erről a káros szokásomról.

Emma ferde pillantással nézett rá.

– Meg kellett volna kérdezned tőle, hogy szerinte le tudod-e szoktatni az affektált fontoskodásról.

– Szívesen megkérdeztem volna, de nem tettem.

– Én megkérdeztem volna.

– Tudom – felelte Belle mosolyogva. – Neked megvan a tehetséged ahhoz, hogy kimondd, amit gondolsz.

– Ez most bók akar lenni?

Belle egy pillanatig gondolkodott, aztán válaszolt: – Azt hiszem, igen. Tudod, a vörös haj mostanság nem divat, de megjósolhatom, hogy neked, bármilyen cserfes, sőt nagyszájú is vagy, olyan sikered lesz, hogy a jövő hónapra arról tájékoztatnak azok, akik ilyesmiről tájékoztatni szoktak, hogy a vörös haj a legdivatosabb, és megjegyzik, milyen szerencséje van az én szegény kuzinomnak, aki olyan balszerencsés helyzetben van, hogy amerikai.

– Efelől valahogy erős kétségeim vannak, de nagyon kedves tőled, hogy ezt mondod.

Emma pontosan tudta, hogy ő nem olyan szép és bájos, mint Belle, de elégedett volt a megjelenésével. Már régen elhatározta, hogy ha nem lehet szépség, legyen legalább különleges. Ned egyszer kaméleonnak nevezte, rámutatva, hogy a haja színe kicsit megváltozik, valahányszor megmozdítja a fejét. Egyetlen fénysugár lángra lobbantja a haját. És a szeme, amely általában világos ibolyaszín, feketére sötétül és vészjóslón villan, ha dühös.

Emma az utolsó tálba merte a lisztet, aztán kezét a kötényébe törölte.

– Mi a következő feladat? – tette fel a kérdést a szakácsnőnek. – Kimertük a lisztet és a cukrot.

– A tojás. Mindegyik tálba hármat üssenek. És ne legyen benne héjdarab, megértették? Ha tojáshéjdarabot találok a süteményemben, nem engedem ki a konyhából, helyette a kisasszonyok fejét fogom felszolgálni.

– Ajaj, ma nagyon harapós kedvében van – kuncogott Belle.

– Hallottam, kisasszony. Ne higgye, hogy nem hallottam. Ha a konyhámban akarnak maradni, akkor dolgozzanak!

– Hol van a tojás? – kérdezte Emma a romlandó áru között keresgélve a kamrában, minden ládába, dobozba benézve. – Nem látom sehol.

– Akkor nem kereste mindenhol. Tudtam, hogy nincs sütnivalójuk – mondta a szakácsnő, azzal odament a ládához, és nagy lendülettel felnyitotta a tetejét. Kutatása azonban ugyanúgy nem hozott eredményt. – Ami azt illeti, nekem sincs. Elfogyott a tojás. – Az arca elváltozott, komor tekintettel nézett körül, és elbődült: – Ki volt az a bolond, aki elfelejtett tojást hozni a piacról?

Nem meglepő módon senki sem jelentkezett.

A szakácsnő végigpásztázta a helyiséget, tekintete végül egy fiatal konyhalányon állapodott meg, aki éppen egy tál szamócát tisztított.

– Mary! Azt megmostad már?

Mary nedves kezét a kötényébe törölte.

– Nem, asszonyom. Még nagyon sok van hátra. Sosem láttam ennyi szamócát egy rakáson.

– Susie?

Susie keze könyékig habos vízben volt, éppen mosogatott.

Emma körülnézett. Tíz-tizenöt ember volt a konyhában, de mindenki szörnyen elfoglaltnak tűnt.

– Hát, ez szép! – mordult fel a szakácsné. – Négyszáz vendég jön, és nincs tojás! És senki, aki utánpótlást hozzon.

– Majd én hozok! – jelentkezett Emma önként.

Belle és a szakácsnő is olyan arckifejezéssel nézett rá, amit leginkább a döbbenet és a rémület közé lehetne sorolni.

– Megbolondult, kisasszony? – mordult rá a szakácsnő.

– Emma, ezt egyszerűen nem illik! – szólalt meg Belle ugyanabban a pillanatban.

Emma értetlenkedve nézett rájuk.

– Nem. Nem bolondultam meg. És miért ne mehetnék én az üzletbe? Tökéletesen alkalmas vagyok arra, hogy tojást vásároljak. Ráadásul rám férne egy kis friss levegő. Egész délelőtt a házban voltam.

– De valaki megláthat! – tiltakozott Belle. – Az ég szerelmére, hiszen csupa liszt a ruhád!

– Belle, még senki sem ismer. Hogyan ismerhetne fel bárki is?

– De nem mehetsz ki a házból cselédruhában!

– Éppen ez a ruha teszi, hogy kimehetek a házból – felelte Emma türelmesen. – Ha a saját ruhámban mennék, mindenkiben felmerülne a kérdés, mit keres egy finom úri hölgy az utcán kíséret nélkül, nem is beszélve arról, hogy tojást vásárol a piacon. Szolgálólányruhában senki rám sem néz. Te viszont nem jöhetsz velem. Azonnal felismernének.

Belle felsóhajtott.

– Mama megölne.

– Látod, ez a helyzet… a mi szorgos szakácsnőnknek minden segítség elkel a konyhában, és én vagyok a megoldás – mondta mosolyogva Emma. A győzelem szagát érezte.

Belle azonban nem volt meggyőződve arról, hogy ez jó ötlet lenne.

– Nem tudom, Emma. Ez nagyon ellenkezik minden illemszabállyal; mármint az, hogy hagyjunk egyedül kimenni a városba.

Emma bosszúsan felsóhajtott.

– Na, jó. Akkor szorosan összefogom a hajamat, ahogy a szobalányaink – ajánlotta, és gyorsan kontyba tekerte a haját. – És egy kicsit összelisztezem a ruhámat. Talán még az arcomra is kenek egy kicsit.

– Most már elég! – szólt rá a szakácsnő. – Semmi szükség arra, hogy a jó lisztet pazaroljuk.

– Nos, Belle? – kérdezte Emma. – Mi a véleményed?

– Nem is tudom. Az biztos, hogy anyának nem tetszene.

Emma nagyon közel hajolt Belle-hez.

– Erről hallani sem fog, ugye?

– Ó, jól van, jól van – szólt Belle, azzal a konyhai személyzet felé fordult, és az ujját ingatva figyelmeztette őket. – Erről egy szót se anyának. Mindenki megértette?

– Nekem ez egyáltalán nem tetszik – jegyezte meg a szakácsnő. – Egyáltalán.

– Hát, nem nagyon van más választásunk, ugye? – szólt közbe Emma. – Legalábbis akkor nincs, ha szeretnénk süteményt a bálra. Miért ne csavarhatná Belle a citromot addig? Megígérem, nagyon hamar visszajövök. Egyik lábam itt, a másik ott. – Azzal Emma átvett néhány pénzérmét a szakácsnőtől, és kiosont az ajtón.

Ahogy az utcára ért, nagyot szusszant, beszívta a friss tavaszi levegőt. Szabadság! Olyan jó volt időnként kiszabadulni unokanővére otthonának fogságából. Szobalányöltözetben észrevétlenül barangolhat. A mai este után már nem hagyhatja el kíséret nélkül a Blydon-palotát.

Emma befordult az utolsó sarkon, már látta a piacot. Nyugodt, könnyed léptekkel haladt a járdán, meg-megállt, minden kirakatot megnézett. Ahogy sejtette, a sétáló hölgyek és urak egyike sem fordított futó pillantásnál nagyobb figyelmet az apró termetű, vörös hajú, lisztes ruhájú cselédlányra.

Emma vidáman dudorászva lépett be a nyüzsgő piac területére, és több tucat tojást vett. Kicsit furcsa volt vinni, de nagyon ügyelt rá, hogy arca semmit ne áruljon el a kényelmetlenségről. A cselédlányok hozzászoktak a nehéz csomagok cipeléséhez, és Emma nem akarta álcáját felfedni. Ráadásul elég erős volt, és csak öt rövid háztömb az út hazáig.

– Nagyon köszönöm, uram – mosolygott a fűszeresre, és biccentett.

A boltos viszonozta a mosolyt.

– Új vagy errefelé? A gyarmatokon beszélnek így.

Emma szeme tágra nyílt a meglepetéstől. Nem számított arra, hogy a fűszeres kérdéseket tesz fel neki.

– Ó, igen. Nem itt nőttem fel, de már évek óta Londonban élek – hazudta.

– Hát, mindig is szerettem volna látni Amerikát – jegyezte meg ábrándos tekintettel a férfi.

Emma bosszankodott. Úgy tűnt, a fűszeres hosszú beszélgetésbe szeretne elegyedni vele, de neki mielőbb haza kellett jutnia, mielőtt Belle aggódni kezdene érte. Az ajtó felé hátrált, végig mosolyogva.

– Szívesen látom itt, kisasszony. Mit mondott, melyik háznál dolgozik?

De Emma már sietve kilépett az ajtón, úgy téve, mintha nem hallotta volna meg a kérdést. Félúton hazafelé már nagyon jó hangulata volt, boldogan fütyörészett, és egészen biztos volt abban, hogy zökkenő nélkül megoldotta a feladatot. Lassan sétált, mert szívesen meghosszabbította kis kalandját. Ráadásul szerette nézni, ahogy a londoniak a dolgukra siettek. Cselédlányruhában senki sem figyelt rá, így zavartalanul, sőt szemtelenül figyelhetett meg bárkit, amennyiben rögtön elkapta a tekintetét, ahogy az a bárki ránézett.

Emma a nyakát nyújtva nézett egy nagyon aranyos, öt-hat év körüli kisfiút, aki éppen egy elegáns hintóból szállt ki.  A hintót két, szinte teljesen egyforma, gyönyörű pej húzta. A kisfiú cocker spániel kölyköt tartott a kezében, a kutya füle tövét vakargatta. A fekete-fehér kiskutya azzal viszonozta a szeretetet, hogy arcon nyalta a fiút, aki erre nevetésben tört ki. Erre az édesanya is kidugta a fejét a hintóból, hogy megnézze, mi történt. Nagyon szép hölgy volt, a haja sötét, a szeme zöld, és sugárzott róla, mennyire szereti a kisfiát.

– Ne mozdulj onnan, Charlie! – kiáltott oda a fiúnak. – Egy pillanat, és jövök.

A hölgy visszafordult a hintó belseje felé, feltételezhetően azért, mert beszélgetett valakivel. A kis sötét hajú fiú türelmetlenül toporogva várta anyját.

– Mama! – kiáltott fel. – Siess!

Emma elmosolyodott a nyilvánvaló türelmetlenség láttán. Abból ítélve, amit az apja mondott neki, ő pontosan ilyen lehetett kicsi korában.

– Egy pillanat, prücsök. Mindjárt megyek.

Ám ekkor egy tarka utcamacska szaladt át az úton. A kiskutya hirtelen hangosan vakkantott, kiugrott Charlie karjából, és a macska után iramodott az utcán.

– Wellington! – sikította Charlie, és futásnak eredt a kutya után.

Emma lélegzete elállt a rémülettől. Egy bérkocsi dübörgött végig az utcán, a kocsis élénk beszélgetést folytatott a mellette ülő férfival, egyáltalán nem figyelte az utat. A kis Charlie menten a lovak patája alá kerül!

Emma felsikoltott. Egy pillanatig sem gondolkodott, ledobta a tojást, és a kisfiú után iramodott. Már majdnem elérte, amikor rávetette magát. Úgy számolta, ha sikerült elég nagy lendületet vennie, mindketten elesnek, de nem kerülnek a kocsi útjába.

Charlie élesen felkiáltott, nem értette, miért ugrik rá egy idegen nő, és miért vetődnek a földre.

Mielőtt az útra zuhant volna, Emma további sikoltásokat hallott.

Aztán nem volt más, csak sötétség.

2. fejezet

Emma hangokat hallott, mielőtt kinyitotta a szemét.

– Ó, Alex! – sopánkodott egy női hang. – Mi történt volna, ha ez a cselédlány nincs itt? Charlie-t elütötte volna az a bérkocsi. Szörnyű rossz anya vagyok. Jobban kellett volna vigyáznom rá. Nem lett volna szabad engednem, hogy előttem, nélkülem kiszálljon a hintóból. Vidéken kellett volna maradnunk, ahol nem kerülhet ilyen bajba.

– Ugyan, Sophie – szólt egy határozott férfihang. – Nem vagy rossz anya. De mindenképpen hagyd abba a sivítást, nehogy megrémítsd szegény lányt!

– Ó! Igen. Így helyes. Ezt kell tennem – ismerte el Sophie, de néhány perc múlva újra zokogott. – El sem tudom hinni, hogy ez történt. Nem is tudom, mit csinálnék, ha Charlie-nak valami baja esett volna. Belehalnék. Igen. Elsorvadnék és meghalnék.

A férfi sóhajtott.

– Sophie, kérlek, nyugodj meg! Charlie-nak nincs semmi baja. Alig egy karcolás esett rajta. Csak azt kell szem előtt tartanunk, hogy növekszik, és jobban kell figyelnünk rá.

Emma halkan felnyögött.

Tudta, hogy tudatnia kéne ezekkel az emberekkel, hogy visszanyerte az eszméletét, de olyan borzalmasan nehéz lett a szemhéja, és a szíve csillapíthatatlanul dobogott.

– Kezd magához térni? – kérdezte Sophie. – Ó, Alex, nem is tudom, hogyan köszönjem meg neki, amit tett. Micsoda bátor cselédlány! Azt hiszem, fel kéne vennem hozzánk. Talán a gazdái nem bánnak vele jól. Összetörne a szívem, ha rosszul bánnának vele.

Alexander Edward Ridgely, Ashbourne hercege felsóhajtott. Nővére, Sophie mindig is locsi-fecsi nőszemély volt, de ha izgatott vagy zaklatott volt, a szokásosnál is többet beszélt.

Ekkor szólalt meg Charlie.

– Mi a baj, mama? Miért sírsz?

Charlie hangjának hallatán Sophie még jobban rázendített a sírásra.

– Ó, kicsikém! – zokogott, magához szorítva a kisfiút. Két keze közé fogta az arcát, és hangos csókokkal borította el.

– Mama! Hagyd abba! Csurom nedves vagyok tőled! – méltatlankodott Charlie, és igyekezett kifészkelődni anyja szorításából, de a hölgy még szorosabban ölelte, amíg fel nem szisszent. – Mama, ne tedd ezt! Alex bácsi azt fogja gondolni, hogy anyámasszony katonája vagyok!

Alex felnevetett.

– Nem feltételeznék ilyet rólad, Charlie! Hát nem ígértem meg, hogy megtanítalak whistet játszani? Tudod, hogy pipogya alakokkal nem szoktam kártyázni!

Charlie épp élénken bólogatott, amikor anyja meglehetősen váratlanul elengedte.

– Te kártyajátékra tanítod a fiamat? – kérdezte hangos szipogások közepette. – Alex, hiszen még csak hatéves!

– Szerintem ahhoz, hogy ezt megtanulja, már elég idős. Igaz, Charlie?

Charlie széles, fogatlan mosolyra fakadt.

Sophie hangosan felsóhajtott, lemondva minden reményről, hogy erős női kézzel irányíthatja testvérbátyját és kisfiát.

– Mind a ketten csirkefogók vagytok! Igazi csirkefogók!

Alex felnevetett.

– Persze. Hiszen rokonok vagyunk!

– Tudom, tudom. Annál sajnálatosabb. De elég legyen a kártyából. Gondoskodnunk kell erről a szegény lányról. Gondolod, hogy rendbe jön?

Alex megfogta Emma kezét, kitapintotta a pulzusát. Erős, egyenletes szívverést észlelt.

– Igen, azt hiszem, rendbe jön.

– Hála az égnek!

– Bár holnapig pokolian fog fájni a feje!

– Alex, hogy beszélsz?

– Sophie, ne próbálj finomkodó mimózát játszani. Nem áll jól neked.

Sophie halványan elmosolyodott.

– Nem, szerintem sem. De úgy érzem, nekem is kell valamit mondanom, amikor te káromkodsz.

– Ha úgy érzed, mindenképpen mondanod kell valamit, miért nem káromkodsz te is? Egyszerűbb lenne.

Az élénk évődés közepette Emma halkan felnyögött.

– Ó, istenem! – kiáltott fel Sophie. – Kezd magához térni!

– Na de ki ő? – kérdezte Charlie hirtelen. – És miért ugrott rám?

Sophie alig jutott szóhoz a csodálkozástól.

– El sem hiszem, hogy ezt mondtad. Téged, édes gyermekem, majdnem elgázolt egy bérkocsi. Ha ez a kedves hölgy nem mentett volna meg, akkor a lovak megtapostak volna.

Charlie apró ajka a csodálkozás nagy O betűjét formálta.

– Én pedig azt hittem, egy kicsit meg van hibbanva.

– Micsoda? – sikoltott Sophie. – Azt akarod mondani, hogy te nem is láttad azt a kocsit? Meg kell tanulnod, hogy legyél sokkal, de sokkal óvatosabb!

Sophie hangjától Emma feje még erősebben lüktetett. Újra felnyögött, és azt kívánta, bárcsak hagynának neki néhány perc csendet ezek az emberek.

– Hallgass, Sophie – korholta Alex. – Úgy visítasz, hogy nyilván rosszulesik a kisasszonynak. Egy kis csendre van szüksége, míg csillapodik a fejfájása legalább annyira, hogy ki tudja nyitni a szemét.

Emma felsóhajtott. Legalább egy ember van a hintóban, akinek van egy kis józan esze.

– Tudom, tudom. Igyekszem. Én csak…

– Nézd, Sophie – vágott a szavába Alex. – Elmehetnél a piacra, vehetnél néhány tojást, azok helyett, amiket elejtett. Szörnyű pusztítást látok. Úgy tűnik, szinte mindegyik eltörött.

– Azt akarod, hogy menjek és vegyek tojást? – Sophie homloka ráncba rándult, mintha valami valószínűtlen dolgot kéne tennie.

– Nem lehet olyan nehéz tojást venni, Sophie. Ha jól tudom, ez egyáltalán nem különleges dolog. Sokan teszik meg nap mint nap. Néhány háztömbnyire láttam egy piacot. Vidd magaddal a kocsisomat. Majd ő cipeli visszafelé.

– Nem tudom, illendő-e, hogy kettesben maradj vele a kocsiban.

– Sophie – mordult fel Alex bosszúsan –, hiszen csak egy konyhalány! Senki sem fogja követelni, hogy vegyem feleségül, ha néhány percig itt maradok vele. Az isten szerelmére, csak menj már, és hozd azt a nyavalyás rakat tojást!

Sophie hátrahőkölt. Tudta, hogy nem szabad túlfeszítenie a húrt bátyjánál.

– Hát jó – felelte, és kecsesen kiszállt a hintóból.

– Vidd magaddal a fiút! – szólt Alex. – De most tartsd rajta a szemed!

Sophie kiöltötte rá a nyelvét, és megfogta Charlie kezét.

– Figyelj, Charlie – szólt korholón. – Mielőtt átmész az úton, mindkét irányba körül kell nézned. Nézd, hogyan csinálom – mondta, azzal feltűnően nyújtogatta nyakát jobbra-balra. Charlie hangosan felnevetett és ugrándozott.

Alex mosolygott, aztán visszafordult a cselédlányhoz, akit hintója puha, kárpitozott ülésére fektettek. Alig hitt a szemének, amikor meglátta, hogy átrohan az utcán és ellöki Charlie-t a száguldó bérkocsi útjából. A bátorság nem tartozott azok közé a tulajdonságok közé, amit hölgyismerőseinél tapasztalt, ám a titokzatos fiatal hölgy igen nagy bátorságról tett tanúbizonyságot. El kell ismerni, csodálta ezért, és valahogy tetszett neki. És nem tudta, miért. Hiszen nem volt az esete. Illetve hölgyek vonatkozásában nem is igazán volt konkrét „esete”, de ha lett volna, nyilván nem ilyen vörös hajú teremtés lenne. Mégis, első pillantásra látszott, ő nem olyan nő, mint akiknek általában udvarolni szokott. Egészen bizonyos volt abban, hogy azok a fiatal hölgyek, akikkel az anyja mesterkedései nyomán találkoznia kellett, nem kockáztatnák az életüket, hogy megmentsék Charlie-t. Ugyanez volt érvényes az érettebb hölgyekre, akikkel az estéit szokta tölteni. Felkeltette az érdeklődését ez a rendkívüli teremtés, aki most itt fekszik eszméletlenül, mert feje nagy erővel koppant a kövezetre, amikor ő és Charlie a kockaköves útra zuhantak. A kisasszony ismét felnyögött, és Alex úgy érezte, nem hallott még ilyen lágy, édes hangot.

A pokolba is, mi történt vele? Több esze van annál, hogy beleszeressen egy cselédlányba. Alex felnyögött, undorodott magától, a testét átjáró primitív érzelmektől. Nem tagadhatta, hogy a fiatal nő valahogy mélyen megérintette. Szíve hevesebben kezdett kalapálni már abban a pillanatban, amikor meglátta, hogy ott fekszik eszméletlenül az utcakövön, és a heves izgalom nem szűnt meg egészen addig, míg bizonyos nem lett, hogy nem súlyosak a sérülései. Ellenőrizte, nem törött-e csontja, aztán felemelte a földről és gyengéden a hintóba fektette. Kicsi volt és könnyű, tökéletesen illett erős karjába.

Sophie persze egész idő alatt sírt és sopánkodott. Hála az égnek, rá tudta venni a húgát, hogy menjen el tojásért. A zokogása már nagyon idegesítette, de ami ennél is fontosabb, kettesben akart lenni a fiatal nővel, amikor magához tér.

Alex letérdelt mellé.

– Ébredj, kicsim – édesgette, ajkát gyengéden a kisasszony homlokához érintve. – Ideje kinyitni a szemed! Meghalok a kíváncsiságtól, hogy lássam, milyen színű!

Emma megint felnyögött. Érezte, hogy egy nagy férfikéz gyengéden simogatja az arcát. A lüktető fejfájás lassan alábbhagyott, és megkönnyebbülten felsóhajtott. Szeme lassan, sűrű rebbenések után kinyílt, és egy pillanatra elvakította a hintó ablakán beáradó napfény.

– Aúúúú – nyögött fel, azzal újra becsukta a szemét.

– Zavar a fény? – Alex felugrott, elhúzta a függönyt, aztán visszalépett mellé.

Emma nagyot sóhajtott, és kicsit kinyitotta a szemét. Aztán még tágabbra nyitotta. Egy férfi nézett rá átható pillantással, napbarnított arca nagyon közel volt. Dús, éjfekete hajfürt lógott a férfi homlokába. Emma legszívesebben megérintette volna, hogy érezze, vajon tényleg olyan selymes-e, mint amilyennek látszik. Aztán a férfi ismét megérintette az arcát.

– Tudod, nagyon megijesztettél minket. Közel tíz percig eszméletlen voltál.

Emma értetlenül pislogott rá, képtelen volt egy épkézláb mondatot összerakni. Arra gondolt, hogy a férfi miatt van, mert túlságosan szép és túlságosan közel van.

– Tudsz beszélni, szerelmem?

Emma szája tátva maradt.

– Zöld – ez volt az egyetlen szó, amit képes volt kimondani.

Ilyen az én szerencsém, gondolta Alex. London legszebb konyhalánya a hintómban köt ki, és kiderül, hogy teljesen hibbant.

A szeme összeszűkült, még áthatóbban nézte a lányt.

– Mit mondtál?

– Zöld a szeme – hebegte Emma fojtott hangon.

– Igen, tudom. Ami azt illeti, évtizedek óta így van. Gondolom, amióta megszülettem.

Emma erővel becsukta a szemét. Szentséges isten, tényleg képes volt megállapítani, hogy a férfi szeme zöld? Micsoda hihetetlen ostobaság ilyet mondani! Persze hogy tudja, milyen színű a szeme. A hölgyek valószínűleg oda-vissza vannak a gyönyörűségtől, és versengve dicsérik igézően szép szemét. Csak annyira közel van, olyan áthatón nézi, és a tekintete határozottan megigéző. Emma úgy ítélte meg, hogy pillanatnyi elmezavarának oka nyilvánvalóan a lüktető fejfájás.

Alex nevetett.

– Nos, azt hiszem, hálásnak kell lennünk, hogy ez a baleset nem okozott nálad színvakságot. Gondolod, hogy esetleg meg tudnád mondani a nevedet?

– Hmmm… khmmm… – köhécselt Emma, hogy leplezze hebegését. – Meg. A nevem Meg. Meggie.

– Örülök, hogy megismerhettelek, Meg. Az én nevem Alexander Ridgely, de hívhatsz Alexnek. Vagy ha úgy tetszik, szólíthatsz Ashbourne-nek, ahogy a barátaim többsége.

– Miért? – szaladt ki Emma száján a kérdés, mielőtt észbe kapott volna. A konyhalányok nem szoktak kérdéseket feltenni úri személyeknek.

– Ami azt illeti, ez a címem. Ashbourne hercege vagyok.

– Ó!

– Érdekes akcentusod van, Meg. Mondd csak, egészen véletlenül nem a gyarmatokról származol?

– Az Amerikai Egyesült Államokból származom – felelte Emma nagy vehemenciával, álöltözetéről, inkognitójáról ismételten elfeledkezve. – Évtizedek óta függetlenek vagyunk, uram, és nem kéne országunkat gyarmatként emlegetnie.

– Belátom súlyos tévedésemet. Teljesen igazad van, kedvesem, és meg kell mondanom, nagyon örülök, hogy visszanyerted a cserfességedet.

– Kérem, bocsásson meg, főméltóságod – szólt Emma halkan. – Nem lett volna szabad így beszélnem önnel.

– Jaj, Meg, ne viselkedj ilyen kínosan illedelmesen velem. Látom, hogy a visszahúzódó alázatosság egyáltalán nem a te természeted. Ráadásul határozott álláspontom az, hogy te úgy beszélsz velem, ahogyan csak akarsz, miután megmentetted az én ifjú unokaöcsém életét.

Emma meghökkent. Teljesen elfeledkezett a kisfiúról.

– Nem esett semmi baja? Jól van? – kérdezte aggódón.

– Jól van. Miatta igazán nem kéne aggódnod. Én éppen miattad aggódom, kedves.

– Jól vagyok… tényleg jól. De azt hiszem, már vissza kéne mennem.

Szentséges isten, a férfi megint az arcát simogatja, és ha ezt teszi, egyetlen épeszű gondolatot sem tud összehozni. Emma nézte a férfi telt ajkát, és azon tűnődött, vajon milyen érzés lenne ez a gyönyörű ajak az ajkán. Aztán felnyögött, és elpirult saját botrányos gondolatától.

Alex rögtön reagált erre a fájdalmas hangra, tekintete aggodalommal telt meg.

– Biztos vagy benne, hogy már nem gyengélkedsz, kedvesem?

– Úgy vélem, uram, nem kéne „kedvesemnek” szólítania.

– Én pedig úgy érzem, hogy igen.

– Ez egyáltalán nem illendő.

– Én igen ritkán tartom be az illendőség szabályait, Meg.

Emmának alig volt ideje felfogni ezeket a szavakat, mert a férfi máris demonstrálta, mennyire illetlen tud lenni. Alig kapott levegőt, ahogy a férfi ajka hirtelen leereszkedett és lágy csókkal érintette. Csak egy röpke pillanatig tartott, de ez is elég hosszú idő volt ahhoz, hogy Emma ne kapjon levegőt, bőre felforrósodjon és bizseregjen. Értetlenül bámult Alexre, hirtelen elbizonytalanodott, nem tudta, mire vélje a furcsa érzést, ami egész testét uralta.

– Ez csak egy kis ízelítő abból, ami ezután következik, édesem – súgta Alex szenvedéllyel Emma ajkán, azzal felemelte fejét, és a kisasszony szemébe nézett. Nyugtalanságot és zavart látott az arcában, és elszégyellte magát tolakodó viselkedésétől. Elszakította magát tőle, leült a hintó szemközti párnás ülésére. Zihált, légzése remegő, egyenetlen volt. Nem emlékezett, hogy valaha ilyen erős hatással lett volna rá egyetlen csók. Pedig olyan apró, rövid csók volt! Ajka alig érintette a kisasszony ajkát, éppen csak súrolta. A vágy mégis elárasztotta a testét, és csak azt akarta, hogy… illetve gondolni sem akart arra, hogy mit akar, mert biztos volt abban, hogy attól még rosszabbul érezné magát.

Felnézett és meglátta, hogy Meg tágra nyílt, ártatlan szemmel bámul rá. A pokolba, ha olvasni tudna a gondolataiban, ez a szép fehércseléd biztosan menten elájulna. Nem szabad ilyen lánnyal kikezdenie. Alig tizenhat évesnek látszik. Magában sűrűn káromkodott. Meglehet, ez a lány vasárnaponként templomba jár.

Emma lassan kezdett felülni, de szédült, és halántéka erősen lüktetett.

– Azt hiszem, már haza kéne mennem – mondta a hintó padlójára téve lábát, és az ajtókilincs felé nyúlt. Unokanővérei figyelmeztették, hogy London utcái nagyon veszélyesek, de arra senki sem figyelmeztette, milyen veszélyek fenyegetik egy nemes úr hintójában.

Alex elkapta a csuklóját, mielőtt elérte volna a kilincset, és gyengéden visszanyomta az ülésre.

– Nem mész sehová. Beütötted a fejed, lehet, hogy elájulnál az úton. Egy pillanat, és indulhatunk. Hazaviszlek. Elküldtem a húgomat, hogy hozzon neked tojást. Meg kell várnunk, amíg visszaér.

– A tojás – sóhajtott Emma, kezébe temetve arcát. – El is felejtettem. A szakácsnő a fejemet veszi.

Alex szeme alig észrevehetően összeszűkült. Vajon Sophie félelmei beigazolódtak? Vajon Meggel valóban rosszul bánik a munkaadója? Nem fog ölbe tett kézzel ülni és nézni, hogy egy törékeny lányt kegyetlenségek érjenek. Nem engedi, hogy szenvedjen, inkább ő veszi alkalmazásba.

Alex felnyögött, mert a vágy újfent hevesen lüktetett testében. Nyilvánvaló, hogy nem veheti fel. Néhány napon belül ágyba kerülne vele. Sophie-nak igaza volt. Meg a húga háztartásába kerülhet. Ott biztonságban lesz a magafajtától. Maga is meglepődött saját lovagiasságán. Régóta nem aggódott nők jólléte miatt, kivéve persze az anyja és a húga iránt, akiket rajongva szeretett.

Londonban közismert volt, hogy Alex megrögzött agglegény. Tudta, egyszer meg kell nősülnie, ha másért nem, azért, hogy örököst nemzzen, de nem látott okot arra, hogy ezt az áldozatot a közeljövőben meg kellene hoznia. Távolságot tartott az előkelő társaság hölgyeitől, inkább kurtizánok és operaénekesek társaságát kereste. Nemigen volt türelme a londoni elithez, és egyáltalán nem bízott a nőkben. A hölgyek persze körülrajongták azon a néhány társasági eseményen, ahol mégis megjelent, mert kihívásnak tekintették zárkózott természetét és cinizmusát. Alexnek ritkán volt jóindulatú gondolata ezekkel a nőkkel kapcsolatban. Ha ilyen előkelő lady flörtölt vele, Alex vagy végtelenül ostobának tartotta, vagy pontosan tudta, mit – illetve kit – akar. Néha megosztotta velük az ágyát, de semmi más nem történt.

Felnézett. Meg még mindig egyenesen ült, szemét illedelmesen lesütve, és az ölében összekulcsolt kezét nézte.

– Semmi szükség rá, hogy olyan riadtan nézz, Meg. Nem foglak újra megcsókolni.

Emma felnézett, ibolyaszín szeme tágra nyílt. Egy szót sem szólt. Igazából kételkedett abban, hogy képes lenne egy értelmes mondatot kinyögni.

– Azt mondtam, nem kell félned, Meg – ismételte Alex. – Biztonságban vagy velem. Az erényedet semmi nem fenyegeti… legalábbis a következő néhány percben.

Emma szája tátva maradt a csodálkozástól e vakmerő, sőt arcátlan kijelentés hallatán. Aztán bosszúsan becsukta száját, és elfordította a fejét.

Alex felnyögött, amikor látta, hogy a lány telt ajka összezárul. Szent ég! Gyönyörű! Haja a napfényben még élénkvörösen ragyogott, most az elhúzott függöny okozta félhomályban bronzszínűnek látszott. És a szeme… először kéknek látta, aztán ibolyaszínűnek, de most meglehetősen feketének.

Emma úgy érezte, menten felrobban; dühös volt az arrogáns, hatalmaskodó férfira. Mélyeket lélegzett, igyekezett magában tartani dühét, amiről két háztartásban, két kontinensen volt hírhedt. Elvesztette az önmagával vívott  csatát.

– Nem hiszem, hogy ilyen botrányos modorban kéne beszélnie velem, uram. Meglehetősen tisztességtelennek tartom, hogy ilyen erkölcstelen módon kihasználja gyenge, kiszolgáltatott helyzetemet, különös tekintettel arra, hogy mi a fejemen éktelenkedő lüktető dudor oka, nevezetesen az unokaöccsére figyeltem, amikor ön és a húga túlságosan figyelmetlenek voltak ahhoz, hogy megfelelően vigyázzanak rá. Nem is szólva arról, hogy mindezek miatt kénytelen vagyok itt ülni, a legbárdolatlanabb férfi társaságában, akivel valaha is összehozott a balsors.

Emma hátradőlt; elégedett volt beszédével, és igen dühödten nézett a férfire.

Alexet felettébb meglepte ez a tiráda, de gondosan ügyelt rá, hogy ne mutassa ki meglepettségét.

– Elég jó szókincsed van, Meg – jelentette ki lassan, megfontoltan. – Hol tanultál meg ilyen jól beszélni?

– Ez nem tartozik önre – mordult fel Emma, miközben kétségbeesetten igyekezett kitalálni egy hihető történetet.

– De engem borzasztóan érdekel. Talán megoszthatnál velem néhány apró részletet a múltaddal kapcsolatban.

– Ha mindenáron tudni akarja, az édesanyám három fiatal gyermek mellett volt dajka. A szüleik nagyon kedvesek voltak, és lehetővé tették, hogy velük tanuljak.

Tessék. Ez egészen jól hangzik.

– Értem. Milyen nagylelkűek!

Emma felsóhajtott, és e gúnyos hang hallatán arca grimaszba rándult.

– Alex! – kiáltott egy éles hang. – Visszajöttem! És hoztunk tizenkét tucat tojást. Remélem, annyi elég.

Tizenkét tucat tojást! Emma kétségbeesett. Annyit biztosan nem bír el. Most kénytelen lesz megengedni, hogy a herceg kocsin vigye hazáig.

Az ajtó hirtelen kinyílt, Sophie arca jelent meg.

– Ó, hát magához tért! – kiáltott fel, Emmára nézve. – Nem is tudom, hogyan köszönjem meg magának – kiáltott fel Sophie, azzal megragadta Emma kezét, és két kezébe fogta. – Ha bármiben segíthetek, kérem, csak szóljon. Sophie Leawood vagyok, Wilding grófné, és örökre a maga adósa. Tessék – szólt egy névjegykártyát nyomva Emma kezébe –, tegye ezt el. Rajta van a címem. Éjjel-nappal, akármikor felkereshet, ha bármire szüksége lenne.

Emma csak bámult Sophie-ra, ahogy a zöld szemű asszony egy pillanatra szünetet tartott a beszédben, hogy levegőt vegyen.

– Ó, jaj! – folytatta Sophie. – Hová lett a modorom? Hogy is hívják?

– A neve Meg – felelte Alex kellemesen. – És nem méltatott minket arra, hogy megossza velünk a vezetéknevét.

Emma dühöngött. A herceg nem is kérdezte a vezetéknevét.

– Ne is törődjön vele, kedvesem – hebegett Sophie. – Nem kell semmi olyat közölnie velünk, amit nem akar…  – Emma diadalmasan nézett Alexre –, csak jegyezze meg, hogy egy életre a barátja vagyok, és mindenben számíthat rám.

– Nagyon köszönöm, milady – szólt Emma halkan. – Ezt természetesen sosem felejtem el, de most már tényleg vissza kell mennem. Régen eljöttem otthonról, és a szakácsnő nyilván nem tudja, hol vagyok.

– Azt esetleg megoszthatja velünk, hogy kinél dolgozik? – érdeklődött Alex.

Emma értetlenül nézett rá.

– Dolgozik valakinél? Ugye nem azt akarja mondani, hogy azt a sok tojást egyedül akarta megenni?

Ó, a fenébe, megint megfeledkezett arról, hogy inkognitóban van.

– I…igen. Worth gróf úr és grófné a munkaadóim.

Alex tudta a címet, és kiadta a kocsisnak az utasítást az indulásra. A Blydon-palotáig tartó rövid utazás alatt Sophie folyamatosan csevegett.

Emma kis híján kiugrott a kocsiból.

– Várj! Várjon! – szólt Alex és Sophie egyszerre.

Sophie érte el először.

– Mindenképpen illőn kell megköszönnöm magának, amit értünk tett. Rémálmaim lesznek, ha nem teszem ezt meg. – Azzal gyorsan levette gyémánttal és smaragddal ékes fülbevalóját, és Emma kezébe nyomta. – Kérem, fogadja ezt el. Tudom, csak egy kis ajándék, de talán segít magának, ha valaha szükséget szenved.

Emma tétován állt. Nem mondhatta meg ennek a hölgynek, hogy ő egy hatalmas hajózási vállalat egyetlen örököse, de azt is látta, hogy Sophie nagyon szeretne adni valamit neki hálája jeléül.

– Isten áldja! – mondta Sophie, azzal arcon csókolta Emmát, és visszaszállt a hintóba.

Emma ekkor a kocsishoz fordult, és átvette tőle a tojást. Sophie-ra mosolygott, és elindult a palota cselédbejárata felé.

– Ne olyan sietősen, kedvesem! – jelent meg mellette Alex hirtelen. – Majd én viszem ezt.

– Ne! – szólt rá Emma kicsit túl élesen. – Úgy értem, jobban szeretném, ha nem tenné, uram. Semmi bajom nem származik a késésből, ha elmondom, hogy mi történt Charlie-val, de az biztosan nem válna hasznomra, ha egy idegen férfi kísérne a konyhába.

– Butaság! – szólt Alex, és olyan magabiztossággal nyúlt a csomagért, mint aki hozzászokott ahhoz, hogy az ő szava parancs.

Emma hátrált előle. Elszabadul a pokol, ha a konyhába kíséri, és Belle, akinek nyilvánvalóan bemutatták már a herceget, a valódi nevén szólítja őt.

– Kérem – könyörgött. – Kérem, menjen el. Nagy bajom származik abból, ha nem ezt teszi.

Alex mintha igazi félelmet látott volna a szemében, és ismét felmerült benne a gondolat, hogy talán rosszul bánnak vele. Nem szerette volna, ha miatta bajba kerül.

– Hát jó – hajolt meg udvariasan. – Örülök, hogy megismerhettelek, Meg.

Emma sarkon fordult, és besietett a palota hátsó bejáratán. Míg be nem csukta maga után az ajtót, végig magán érezte Alex forró pillantását. Amikor végre beesett a konyhába, úgy érezte, a purgatóriumból szabadult.

– Emma! – kiáltott fel mindenki egyszerre.

– Hol voltál? – kérdezte Belle szigorúan, kezét csípőre téve. – Betegre aggódtuk magunkat miattad!

Emma nagy sóhajjal tette a tojást a pultra.

– Belle, nem beszélhetnénk meg ezt később? – Célzatosan a személyzetre pillantott, amely szégyentelenül, tátott szájjal bámult rá.

– Hát jó – engedett Belle. – Menjünk fel most rögtön.

Emma felnyögött. Hirtelen nagy kimerültséget érzett. A feje megint fájdalmasan lüktetett, és fogalma sem volt, mit csináljon azzal az átkozott fülbevalóval, és…

– Ó, szentséges ég! – sikoltott fel Belle.

Emma, az ő megállíthatatlan, örökmozgó unokahúga ugyanis ájultan esett össze.

3. fejezet

Alex ott állt a Blydon-palota személyzeti bejárata előtt, és csak bámult. Látta a döbbenetet Meg arcán, mielőtt úgy döntött, hogy nem kíséri be. Komoran nézett a kapura, aggódott, hogy a lányt megbüntetik, amiért késve ért vissza a piacról. Bár számtalanszor találkozott már Worth gróffal és hitvesével, most, hogy jobban belegondolt, elég keveset tudott róluk. Fogalma sem volt, milyen háztartást vezetnek. Az előkelő társaság némely tagja förtelmesen bánt a személyzettel. És bár nem volt hajlandó beismerni magának, hogy kéjvágyon kívül mást is érzett Meg iránt, elborzadt a gondolattól, hogy elbocsátják vagy megverik. Erős késztetést érzett, hogy egyenesen bevonuljon a Blydon-palota konyhájába, és gondoskodjon arról, hogy Meggel úgy bánjanak, ahogy egy ilyen hőssel bánni illik. Aztán felsóhajtott, mert kissé bosszantotta, mennyire aggódik érte. Egyáltalán nem volt meggyőződve arról, hogy a lány teljesen helyrejött az esés után. Az adott pillanatban semmi másra nem vágyott, csak arra, hogy Meget a karjába vegye, felvigye a szobájába, ágyba dugja és hideg borogatást tegyen a fejére. Felnyögött a képtől, amely lelki szemei előtt megjelent. Arra gondolt, hogy ha sikerülne ágyba dugnia, nem biztos, hogy meg tudná állni, hogy ne bújjon be mellé.

– Alex! – dugta ki fejét Sophie a hintóból. – Mire vársz?

Alex nagy nehezen elszakította pillantását a palotáról.

– Semmire, Soph, igazán semmire. Csak egy kicsit aggódom Meg miatt. Szerinted jól van? Milyen emberek Worth gróf és a hitvese?

– Ó, nagyon kedvesek. Számtalanszor találkoztam velük különböző társasági eseményeken.

– Persze, én is, de ettől még nem biztos, hogy az erény mintaképei.

Sophie felsóhajtott, és grimaszt vágott.

– Ha csak egy perccel többet töltöttél volna azokon a társasági eseményeken, amikre a mama elcipelt minket, tudnád, hogy a Blydon család egyszerűen elbűvölő. Nagyon kedvesek, egyáltalán nem affektáló népség. Anya rendkívüli módon kedveli Lady Worthöt és, ha jól tudom, legalább kéthetente teáznak. Most, hogy tudjuk, hol dolgozik, nem hiszem, hogy aggódnunk kéne Meg miatt. Nem tudom elképzelni, hogy Lady Worth megengedné, hogy az ő házában bárki rosszul bánjon vele.

– Azt hiszem, igazad van. Nagyon sokkal tartozunk Megnek. A legkevesebb, amit tehetünk érte, az, hogy gondoskodunk róla.

– Ne gondold, hogy én ezt nem tudom, kedves bátyám. Szándékomban áll még ezen a héten köszönőlátogatást tenni Lady Worthnél, hogy hálámat fejezzem ki Megnek azért, hogy megmentette Charlie-t. Biztos vagyok benne, hogy ilyen bátor tettet nem hagy jutalom nélkül.

Alex beszállt a hintóba, és hátradőlt a plüss ülésen. A kerekek forogni kezdtek.

– Ez jó ötlet, Sophie.

– Ma este is megtenném, de igazán nincs kedvem kimozdulni.

– Hogy érted azt, hogy ma este is megtennéd?

– Ugyan, Alex, jobban kéne figyelned a társaság eseményeire. Lady Worth ma este nagy bált rendez. Biztos vagyok benne, hogy téged is meghívtak. Téged mindig mindenhová meghívnak, de szinte soha semmilyen meghívást nem fogadsz el. Ha nem kezdesz el…

– Kérlek, kímélj meg a sosem-találsz-magadnak-kedves-szép-hitvest-aki-örököst-szül-neked tirádáktól. Azt már számtalanszor hallottam. És nem érdekel.

Sophie ferde pillantást vetett rá.

– Nos, ez igaz, és ugyanolyan jól tudod, mint én, hogy nem maradhatsz örökre agglegény. Mást sem csinálsz, csak egyfolytában a barátaiddal mulatozol, akik legalább olyan pernahajderek, mint te.

Alex kaján mosolyt vetett húgára.

– Ugyan, Soph, hiszen hölgytársaságban nem szenvedek hiányt.

– Óóóóóóóó! – méltatlankodott Sophie. – Ezt csak azért mondod, hogy bosszants. Tudom. Azokat az úgynevezett hölgyeket említeni sem méltó az én jelenlétemben.

– Azok az úgynevezett hölgyek, ahogy finoman fogalmaztál, semmi mást nem akarnak tőlem, csak néhány csecsebecsét, pontosan ezért osztom meg velük az ágyamat. Ők legalább őszinték az anyagi igényeiket illetően.

– Megint itt tartunk! Tudod, hogy gyűlölöm hallgatni a borzalmas kalandjaidat. Esküszöm, Alex, mindjárt behúzok egyet neked!

– Hagyd abba ezt a mű-hisztériázást, Sophie. Te is tudod, én is tudom, hogy igenis szeretsz hallani az úgynevezett borzalmas viszonyaimról. Csak túl prűd és illendőség-mániás vagy ahhoz, hogy ezt elismerd.

Sophie vesztesen duzzogott, Alex pedig arrogánsan felvonta szemöldökét. A nő szeretett hallani öccse szerelmi és egyéb kalandjairól. Csak nem akarta megadni neki azt az elégtételt, hogy ezt beismerje. Ráadásul hogyan folytathatná az öccse mielőbbi házassága érdekében vállalt keresztes hadjáratát, ha elismeri, mennyire lenyűgözi az életmódja? Mégis tett még egy utolsó kísérletet.

– Te is tudod, hogy szükséged lesz örökösre, Alex.

Alex a húga felé hajolt, pajzánul mosolygott rá.

– Úgy vélem, testi erőnlét szempontjából még tíz-tizenöt év múlva is képes leszek örököst nemzeni. Ám ha kétségeid támadnának e téren, megadhatom neked legutóbb szerzett szeretőm nevét és címét. Biztos vagyok benne, hogy potenciám vonatkozásában megfelelő garanciákat igazol.

– Mama, mi az, hogy potencia? – kérdezte angyali hangon a kis Charlie.

– Azzal neked még hosszú évekig nem kell foglalkoznod, kicsim – felelte Sophie könnyedén. – Alex, kérlek, gondold át, mit beszélsz a jelenlétében! A példaképe vagy. Idealizál téged. Meglehet, egy hónapig csak a potenciájáról fog dicsekedni a szobalányainknak.

Alex felnevetett.

– Jól van, húgom. Vigyázni fogok a számra, ha másért nem, azért, hogy megvédjem a szobalányainkat attól, hogy a gyerek kéjes vágyainak áldozatul essenek. Most pedig lennél olyan kedves, és mesélnél egy kicsit bővebben erről a ma esti bálról?

Sophie összevonta a szemöldökét.

– Hirtelen érdeklődést mutatunk a társasági élet után?

– Csak meg akarok győződni arról, hogy Meg jól van. A szokásos tizenöt percnél nem maradok tovább.

– Lady Worth be akarja mutatni az amerikai unokahúgát a társaságnak – magyarázta Sophie. – Úgy hallottam, nagyon nagyszabású bál lesz.

– Akkor te miért nem mész?

– Hát, csak mert nem akarok kimozdulni Oliver miatt – magyarázta Sophie félénken mosolyogva, és megsimította hasát. – És… mert újra gyermeket várok.

– Komolyan mondod? Hiszen ez csodálatos!

Alex szélesen mosolygott, és gyengéd szeretettel megölelte húgát. Bármennyire is hidegen hagyta a házasság és a gyermekek, nagyon szeretett Charlie-val időzni, és előre örült, hogy még egy unokaöccse vagy unokahúga lesz.

– Ó, hát megérkeztünk – szólt, amint a kocsi megállt Sophie otthona előtt. – Vigyázz magadra, kis húgom. Ne erőltesd meg magad! – Azzal arcon csókolta Sophie-t, és megpaskolta a kezét.

Sophie megfogta Alex kezét, aki segítette kiszállni.

– Igazán nem szükséges ez, Alex, hiszen még nem is látszik. Nem hiszem, hogy ágyban kéne maradnom.

– Természetesen nem kell elheverned, kedvesem, ha jól vagy, de vigyáznod kell magadra. A