A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

The Best Science Fiction & Fantasy of the Year, Volume Twelve,

edited by Jonathan Strahan

Solaris 2018, Oxford, UK

Fordította: Ballai Mária, Hári Katalin, Huszár András, Juhász Viktor, Kemenes Iván, Kleinheincz Csilla, Márton Zsófia, Miks-Rédai Viktória, Pék Zoltán, Roboz Gábor, Sárpátki Ádám, Tamás Gábor, Varró Attila, Vitális Szabolcs

Borítógrafika: Dominic Harman

Tördelés: Gelányi Mariann

Copyright © 2018 by Jonathan Strahan

Cover illustration copyright © Dominic Harman, 2017

Hungarian translation © Ballai Mária, Hári Katalin, Huszár András, Juhász Viktor, Kemenes Iván, Kleinheincz Csilla, Márton Zsófia, Miks-Rédai Viktória, Pék Zoltán, Roboz Gábor, Sárpátki Ádám, Tamás Gábor, Varró Attila, Vitális Szabolcs, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

További copyright információk a 618–620. oldalon találhatók.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-658-3

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla, Roboz Gábor

Az Egyetlen, Igazi és Eredeti Jon Olivernek, az utolsó közös

Év Legjobbjai munkánk alkalmából, köszönettel

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Köszönöm régóta senyvedő szerkesztőmnek, Jonathan Olivernek, és a Solaris-csapat többi tagjának, amiért úgy gondozzák ezt a könyvsorozatot, ahogy. Változatlanul hálás vagyok nekik, hogy hisznek a könyvekben és bennem. Szeretném megköszönni Sean Wallace-nak is az idei évben nyújtott segítségét, továbbá mindenkinek, aki részt vett a Locus ajánlott olvasmánylistájának összeállításában. Külön köszönet ügynökömnek, Howard Morhaimnek, aki több mint tíz éve dolgozik már velem, és rengeteg mindenért neki tartozom hálával. Végül, de nem utolsósorban különösen Marianne-nek, Jessicának és Sophie-nak köszönöm. Talán már unalmas azt hallani tőlem, hogy minden percet, amelyet ezekre a könyvekre szánok, a velük tölthető időből lopok el, de ez így igaz, és örökké hálás leszek szeretetükért, támogatásukért és nagylelkűségükért.

TARTALOMJEGYZÉK

JONATHAN STRAHAN

ELŐSZÓ

(ford. Roboz Gábor)

TOBIAS S. BUCKELL

A ZEN MEG AZ ŰRHAJÓÁPOLÁS MŰVÉSZETE

(ford. Pék Zoltán)

KELLY BARNHILL

ALIGHANEM MÉG MINDIG KIVÁLASZTOTT

(ford. Miks-Rédai Viktória)

VINA JIE-MIN PRASAD

VÁLOGATOTT FALATOK

(ford. Kemenes Iván)

LINDA NAGATA

A MARSI OBELISZK

(ford. Pék Zoltán)

CAROLINE M. YOACHIM

KILENCES KARNEVÁL

(ford. Ballai Mária)

KARL SCHROEDER

ÁZSIÓ

(ford. Vitális Szabolcs)

YOON HA LEE

A KAMÉLEON KESZTYŰJE

(ford. Vitális Szabolcs)

KATHLEEN KAYEMBE

A TÜNDÉRFA

(ford. Hári Katalin)

DANIEL ABRAHAM

A CSÚFOS TORONY

(ford. Tamás Gábor)

MAUREEN MCHUGH

JÁRDÁK

(ford. Kleinheincz Csilla)

R. S. BENEDICT

ANGOL NEVEM

(ford. Roboz Gábor)

MAX GLADSTONE

CRISPIN MODELLJE

(ford. Juhász Viktor)

SUZANNE PALMER

A BOTOK TITKOS ÉLETE

(ford. Varró Attila)

KHAALIDAH MUHAMMAD-ALI

ALKU

(ford. Varró Attila)

NICK WOLVEN

EGY KONTRA VALLOMÁSA

(ford. Hári Katalin)

SCOTT LYNCH

AZ ARANY FÜSTJE A DICSŐSÉG

(ford. Sárpátki Ádám)

GREG EGAN

A TURING-GÉP DISZKRÉT BÁJA

(ford. Huszár András)

KAI ASHANTE WILSON

ASSZONYAIK JAJVESZÉKELÉSE

(ford. Kemenes Iván)

RICH LARSON

SEVERYN GRIMES

(ford. Vitális Szabolcs)

C. S. E. COONEY

…NAGYON ERŐS TUD LENNI, BÁR KICSINY

(ford. Miks-Rédai Viktória)

INDRAPRAMIT DAS

A HOLD NEM CSATATÉR

(ford. Kemenes Iván)

MARY ROBINETTE KOWAL

A KESZTYŰKÉSZÍTŐK TISZTELETRE MÉLTÓ TÁRSASÁGA

(ford. Varró Attila)

THEODORA GOSS

JÖJJENEK, LÁSSANAK ELEVEN DRIÁDOT!

(ford. Kleinheincz Csilla)

CAITLÍN R. KIERNAN

ESTI MESE A WOOD STREETRŐL

(ford. Roboz Gábor)

DAVE HUTCHINSON

BABILON

(ford. Márton Zsófia)

SAAD Z. HOSSAIN

KANALAT HOZZ MAGADDAL

(ford. Márton Zsófia)

SAMUEL R. DELANY

A HOUSTONI REMETE

(ford. Huszár András)

ALASTAIR REYNOLDS

SZÉPASSZONYFÜVES ÉJSZAKÁK

(ford. Tamás Gábor)

CHARLIE JANE ANDERS

NE VÁDOLJ, ÉS NEM PERELEK

(ford. Hári Katalin)

FORRÁSOK

ELŐSZÓ

Jonathan Strahan

Aligha férhet hozzá kétség, hogy 2017 meredek év volt. Az Amerikai Egyesült Államok polgárai egy igencsak ellentmondásos elnököt választottak meg. Az Egyesült Királyság olyan politikai lépéseket tett, amelyek komoly felfordulást ígértek, és ki tudja, mi vár még ránk az út végén. Szíria, Afrika és Európa egyes részein újabb és újabb tragikus események történtek. Őszintén szólva úgy nézett ki, mintha a világ minden egyes kanyarban a káosszal nézett volna szembe: az emberi szenvedés széles körű volt, és az időjárási viszonyok sem kedveztek. A karib-tengeri térséget és Észak-Amerikát katasztrofális pusztítást okozó viharok tépázták, a bolygó permafrosztja megolvadt, az óceánok vízszintje megemelkedett. Florida egyes területei több ízben is víz alá kerültek, míg a Csendes-óceán szigetlakói tovább rágódhattak azon – mint egy ideje már kénytelenek –, hogy országaik vajon még meddig maradnak a felszín felett.

De nem csak rossz dolgok történtek, nem csak kipusztulófélben lévő korallzátonyokról, kihalásokról és a végidők eljöveteléről szóltak a hírek. Az év második felében jelentős hatalmi pozícióban lévő emberek, akik korábban arra használták a státuszukat, hogy kihasználják a hozzájuk képest alárendelteket, elkezdtek szembenézni tetteik következményeivel. Egyes kihalás peremére sodródott állatok némi baráti segítséggel hátrébb léptek. Azt a percet se felejtsük el, amikor a NASA jelzett a Voyager űrszondának – az egyetlen mesterséges tárgynak, amely elhagyta a naprendszerünket –, hogy kapcsolja be tartalék hajtóműveit, hogy újra pályára álljon, és tovább küldhesse a jelentéseit a Földre – hiába telt el 38 év, működött! Ennél a pillanatnál minden űrbolond szíve hevesebben vert.

És hogy mi a helyzet a science fictionnel és a fantasyvel? A Marvel–Disney Hadiipari Szórakoztató Gépezet idén még jobban igájába hajtotta a világot, és év végére potom 60 milliárd dollárért a Foxot is megszerezte. Menet közben azért előálltak néhány filmmel is, mint a Pókember: Hazatérés, A galaxis őrzői 2., a Thor: Ragnarök és a Logan – Farkas, és voltak különböző, eltérő mértékben szórakoztató szuperhősös sorozataik is. A DC is beszállt a ringbe az úttörő Wonder Womannel és egy Igazság Ligája-filmmel, amelyre már inkább be sem ültem. Denis Villeneuve egy rakás pénzt költött el, hogy a fenséges Érkezés után a rém hangos és irtó közeli Szárnyas fejvadász 2049-cel rukkoljon elő, amelyre a világ nem volt egyöntetűen kíváncsi. Talán húsz év múlva, az elődjéhez hasonlóan, kultklasszikus lesz. Ki tudja? Aztán persze megérkeztek az aktuális franchise-epizódok a Star Warsból, A majmok bolygójából, az Alienből, meg mindenből, ami szép és jó. A legtöbb rendesen jövedelmezett, még ha magukra a filmekre jövő nyáron már nem is emlékszünk.

És hogy mi újság a könyvkiadás terén? Mi van azokkal az emberekkel, akik történeteken, könyveken meg efféléken dolgoznak? Szeretnék mindenre kiterjedő áttekintést nyújtani a kiadás világáról, de attól tartok, ez nem fog menni. Mindenesetre az a benyomásom, hogy – mint minden más – a részeit tekintve a könyvkiadás is jól elvan. Tavaly a Locus hírmagazin a „stabil” jelzővel illette a science fiction és fantasynovella-piacot, bár azt is hozzátette, hogy sok minden változóban van. Ez a jellemzés valószínűleg 2017-re is igaz. A nyomtatott lapok – az Analog, az Asimov’s, a Fantasy & Science Fiction és az Interzone – továbbra is elsőrangú novellákat közölnek le, de persze kisebb színvonal-ingadozásra szinte biztosan akad bennük példa. A nagy hármasból talán az Analog teljesített a leggyengébben, bár kiadtak néhány remek kisregényt, míg a Sheila Williams-féle Asimov’s és a Charles Coleman Finlay-féle Fantasy & Science Fiction csak úgy tündökölt.

Az online lapok, mint mindig, idén is kicsivel hullámzóbb színvonalon dolgoztak. A nagy oldalak – mint a Tor.com, a Clarkesworld és a Lightspeed – mind virágzottak, ezeken a helyeken jelentek meg az év talán legjobb novellái. A Tor.com változatlanul a piac legjobb eredeti történeteinek forrása, egészen különböző írók publikálnak itt remek sztorikat. A Clarkesworld és a Lightspeed ugyanakkor rendesen megszorongatta a versenyben, ezek is változatlanul megkerülhetetlen oldalak. A következő szinten található magazinok – az Uncanny, a Beneath Ceaseless Skies, a Nightmare és a The Dark – szintén jó évet zártak, az Uncanny és a BCS bebetonozta magát mint minőségi zsánersztorik lelőhelye, akárcsak a Fiyah és a Strange Horizons. Igaz ugyanakkor az is, hogy néhány digitális lap, mint a Kickstarterrel beindított Gamut, a Grendelsong és a Fantastic Stories lehúzta a rolót, a Mothership Zeta pedig csak egyetlen számig jutott, hosszú távú jövője pillanatnyilag kérdéses.

A novellakiadás iránt érdeklődők számára a legérdekesebb fejlemény a kisregény felívelése volt. Bár kétségtelen, hogy magában a kisregénykiadásban semmi újdonság nincs, az elmúlt két évtizedben sok nagy kisregénykiadó volt aktív, az elmúlt év mégis más volt. A kisregények mostanában ugyanolyan figyelmet kapnak, mint az önálló regények, bár ez korábban nem volt jellemző: jelentős eladásokat produkálnak, széles körben írnak róluk, és számottevő kritikai sikert aratnak. A trend zászlóshajója a Tor.com Publishing, amely már negyedik évében jár. 2017-ben 30 új címet hozott ki, többek között olyan bestsellereket, mint Nnedi Okorafor Binti: Home-ja és Seanan Maguire Down Among the Sticks and Bonesa, továbbá kritikailag elismert könyveket olyan szerzőktől, mint Jeffrey Ford, Caitlín R. Kiernan, Dave Hutchinson, Ellen Klages, Tade Thompson, Martha Wells és JY Yang. Kiernan magával ragadó, lovecrafti Agents of Dreamlandje, Hutchinson rendkívül szórakoztató és végső soron megható űroperája, az Acadie, valamint Klages buján romantikus Passing Strange-e mind személyes kedvenceim, és csak terjedelmi korlátok miatt nem kerültek be ebbe a könyvbe. Ugyanakkor nem lenne elegáns elhallgatnom, hogy a Tor.com Publishingnek dolgozom, és Kiernan, Klages és Gwyneth Jones könyvét én javasoltam náluk kiadásra.

Akárhogy is, nem csak a Tor.com közölt le emlékezetes kisregényeket. Az FSG kiadta Jeff VanderMeer csodálatosan furcsa The Strange Birdjét, Borne című regényének folytatását. Minden magazinban megjelentek érdekfeszítő novellák, ahogy antológiákban és szerzői novelláskötetekben is. A független kiadók közül a Tachyon megjelentette az In Calabriát, Peter S. Beagle új fantasyjét, a Subterranean Press pedig jó néhány káprázatos kisregénnyel jelentkezett, például K. J. Parker Mightier Than the Swordjével és Peter Straub The Process (is a Process All of its Own) című művével. És meg kell említenem egy kivételt is. Az év legvégén Sylvia Moreno-Garcia kiadta Kickstarter-támogatással írt kisregényét, a Prime Meridiant, és hatalmas kritikai sikert aratott vele. Ez egy megható történet egy nőről, aki a Marson folytatott életről álmodozik; rengetegen felfigyeltek rá, és nyilván még többen észreveszik majd, amikor jövő júliusban nyomtatásban is megjelenik. Mindent egybevéve a személyes listámon körülbelül nyolcvan eredeti kisregény szerepel az évből, ugyanakkor az Internet Science Fiction Database szerint közel 550 jelent meg. Vagyis tényleg a kisregények korát éljük: a számok egyértelműen jelzik, hogy az olvasók nagyon is igénylik a rövidebb történeteket.

Bár az eladási mutatókból nem derülne ki, az idei erős év volt az eredeti írásokat összegyűjtő antológiák szempontjából is. Én szerkesztettem az Infinity Warst, a Solaris katonai sci-fis kötetét, amelyben olyan szerzők publikáltak, mint Nancy Kress, Indrapramit Das és Peter Watts. Tekintve, hogy a kérdésben csak egészen minimálisan lehetek objektív, mindössze annyit mondok, hogy erre a könyvre büszke vagyok, és mindenkinek ajánlom. A többi sci-fi-antológia közül a legjobb valószínűleg a Nick Gevers szerkesztette Extrasolar, a PS Publishing hard SF gyűjteménye, kiváló sztorikkal olyan neves szerzőktől, mint Kathleen Ann Goonan, Alastair Reynolds és Aliette de Bodard. Az Extrasolar a Postscripts-sorozat újabb kötete, és a PS eddigi legerősebb antológiája. Ugyancsak rendkívül szórakoztató volt John Joseph Adams Cosmic Powers című kötete, amelyben A galaxis őrzői stílusú sztorik szerepeltek olyan szerzőktől, mint Tobias S. Buckell, Charlie Jane Anders és Yoon Ha Lee. Cat Sparks és Liz Gryzb remek Ecopunk!-jában a klímaváltozás témáját dolgozták fel olyanok, mint Claire McKenna, DK Mok és Jane Rawson, míg az Unsung Stories által kiadott 2084-ben első osztályú novellákat olvashattunk Dave Hutchinson, Christopher Priest és mások tollából. Szintén az év legjobb SF-antológiái között említhetjük a Bryan Thomas Schmidt-féle Infinite Starst, amelyben többek között Alastair Reynolds, Linda Nagata és Elizabeth Moon novellája szerepelt, és a kiadó pazar reprintekkel is előállt.

David Brin és Stephen Potts antológiája, a Chasing Shadows: Visions of Our Coming Transparent World nemcsak az év egyik legjobbja, hanem remek példa arra az irányzatra, amelyet én újabban problémamegoldó irodalomnak (think-tank fiction) hívok. Az utóbbi időben – csak egy, de annál jobb példa Ed Finn és Kathryn Cramer Hieroglyph: Stories and Visions for a Better Future című kötete – több olyan projekttel találkozhattunk, amelyek futurista és más konferenciákra szánt novellákon keresztül próbálnak megoldani sci-fikbe illő problémákat. Az ilyen projektek színvonalát az garantálja, hogy szinte mindig rangos írókat vonnak be, és kifejezetten a problémamegoldásra koncentrálnak. Az egyetlen lényegi hátulütő az, hogy ezek a novellák inkább valós problémahelyzetek fiktív leképezései, mintsem igazi történetek. A Chasing Shadowsban kiváló sztorik szerepelnek többek között Karl Schroeder, Bruce Sterling és James Morrow tollából. Hasonló projekt volt Kathryn Cramer Seat 14C: A Flight to the Future-je, amelyet az ANA Airlinesnak hoztak tető alá, és többek között Karl Schroeder, Hannu Rajaniemi és Nancy Kress adta hozzá a nevét; a Junot Diaz-féle Global Dystopia-sorozat a Boston Review nevű magazinnak, amelyben Charlie Jane Anders, Nalo Hopkinson és Tananarive Due publikált; valamint a NASA-nak készült Visions, Ventures, Escape Velocities: A Collection of Space Futures, amelyben Carter Scholtz, Eileen Gunn és Karl Schroeder közölt nagyon erős írást.

A fantasyantológiák terén valamivel gyengébb volt az év, a legjobb novellák zöme a dark fantasy vagy a horror területéről került ki. Ezzel együtt a legerősebb kötetek felveszik a versenyt az elmúlt évtized legjobbjaival. A legnagyobb és legjobb egyértelműen Gardner Dozois swashbuckler kalandsztorikat összegyűjtő The Book of Swordse volt, amelyben többek között Scott Lynch, Daniel Abraham, Ken Liu, Kate Elliott és C. J. Cherryh publikált. Csak nagyon kevéssel maradt le a Mahvesh Murad és Jared Shurin szerkesztette The Djinn Falls in Love and Other Stories, amely olyan szerzőktől közölt írásokat, mint Saad Z. Hossein, K. J. Parker, Monica Byrne és Usman T. Malik. Úgy sejtem, mindkét kötet tarolni fog a díjátadókon, és mindkettőt melegen ajánlom. Természetesen nincs év a szerkesztőveterán Ellen Datlow új munkái nélkül, aki két maradandó antológiával is előrukkolt: a Mad Hatters and March Haresbe a Lewis Carroll-féle Alice Csodaországban világában játszódó sztorikat gyűjtött össze, például Andy Duncan és Priya Sharma írását, míg a Black Feathersbe dark fantasy és horrornovellákat válogatott össze madarakról, többek között Usman T. Malik és Priya Sharma sztoriját.

A legjobbak felsorolásánál ugyancsak említést érdemel Dave McKean és William Schafer The Weight of Words című, vegyes műfajú kötete, amelynek novelláit McKean rajzai és festményei ihlették, és olyan szerzők neve fémjelzi, mint Alastair Reynolds, Catherynne Valente és Neil Gaiman.

És persze voltak a szerzői antológiák, amelyekből idén különösen erősek jelentek meg. Egyik személyes kedvencem Christopher Rowe régóta várt debütkötete, a Telling the Map: Stories, ebben olvashatjuk az év egyik legjobb kisregényét, a The Border State-et. Ennek minden könyvespolcon ott kell lennie. Hasonlóan jókat mondhatok Carmen Maria Machado sötét és hatásos Her Body and Other Parties című novelláskötetéről, amelyet nem véletlenül jelöltek a National Book Awardra. Caitlín R. Kiernan hozta a formáját a Dear Sweet Filthy Worldben, amelybe leginkább a Sirenia Digest folyóiratból válogatott, és ez is megérdemli a World Fantasy-díjat, ahogy a kötet elődje is megkapta. Ellen Klages, aki az év egyik legjobb kisregényét jegyzi, a Wicked Wonders című új gyűjteményével jelentkezett, ebben található az egyik kedvenc nem-műfaji novellám, a „Woodsmoke”. Ezt a négy kötetet szívből ajánlom mindenkinek. Szintén megérintett Sofia Samatar Tender: Stories, Naomi Kritzer Cat Pictures Please and Other Stories és A. Merc Rustad So You Want to be A Robot című kötete. És persze ott van John Harrison You Should Come With Me Nowja is, egy egészen különleges, furcsa és emlékezetes kötet. Összességében: jó év volt ez!

Mire kézbe veszik ezt a könyvet, már jócskán benne járunk majd 2018-ban, és az új év legjobb írásai közül néhány már egészen biztosan megjelent. Addigra a minket 2017-ben felemésztő, valós események jelentős része többé-kevésbé megnyugtató módon lezárult, vagy legalábbis történt valami előrelépés. Az Egyesült Államokban nagy horderejű időközi választásokat tartanak majd. A Brexit is elér a következő fázisba. Az élet megy tovább, a science fiction és a fantasy pedig velünk marad: továbbra is próbálnak segíteni, hogy megértsük a minket körülvevő világot, vagy éppen elterelik róla a figyelmünket. Ha más nem is, az egészen biztos, hogy érdekes év lesz. Már most várom, hogy jövőre ugyanitt áttekinthessük.

Jonathan Strahan

Perth, Nyugat-Ausztrália

Roboz Gábor fordítása

A ZEN MEG AZ ŰRHAJÓÁPOLÁS MŰVÉSZETE

Tobias S. Buckell

Tobias S. Buckell (www.tobiasbuckell.com), akit a Maclean magazin „erőszakos, költői és lebilincselően izgalmas” jelzőkkel illetett, a Karib-szigeteken született New York Times-bestseller-író. Grenadában nőtt fel, és a Virgin-szigeteken töltött évek nagy hatással voltak a műveire. Xenowealth-sorozatának első kötete a Crystal Rain. Számos regénye és ötvennél is több novellája jelent meg, műveit lefordították már tizennyolc nyelvre. Jelölték Hugo-, Nebula-, Prometheus- és John W. Campbell-díjra. Legutóbbi regénye, a Hurricane Fever a nagy sikerű Arctic Rising folytatása. Az Ohio állambeli Blufftonban él a feleségével, két ikerlányával és két kutyával.

Miután túl voltunk az Őszinte Reprezentáció Flottájával vívott csatán, túl hétszáz másodperc vegytiszta iszonyaton és bizonytalanságon, nem mellesleg túl az elmúlt háromszáz év legnagyobb fogásáért járó dicsőségen és ünneplésen, óvatosan közeledtünk a masszív fekete lyukhoz, amely körül a Purth-Anaget keringett. Diadalérzettől és hadizsákmánytól duzzadt a sok forgó gyűrű, elemi szál és infrastruktúra, amely a hajónkat, az Egészen Nyíltant alkotó erőterekben lebegett.

Adjatok egy hajót, amin repülhetek és egy kvazárt, ami irányt mutat, kiáltotta örömmel sok milliárd különféle alakú, funkciójú és méretű egyén a közös hullámhosszokon. Akármik voltunk is – hústestűek a biztonságos páncél mögött, rákszerű karbantartó társaim a hajótesten, vagy akár titokzatoskodó navigálóelmék –, miriádnyi gondolatunkat egyesítette az Igaz Közös Cél, amelyet még a csoportos harctudat megszűnte után is éreztünk.

A szokásos helyemen voltam, a három forgó lakógyűrű egyikének burkán kapaszkodtam az erőterek mélyén, és néztem, hogy a torz eseményhorizont elmozdul, miközben követő körpályán ereszkedtünk a fémes világ mögé.

Törmelékzápor hullt a Purth-Anaget fekete lyukának eseményhorizontja felé, megsorozta a több kilométernyi erőteret, amely irizáló gubót vont körénk. Az erőtér orra belenyomult a törmelékmezőbe, az általa keltett hullám mozgó színek és energiák koronájává alakult, amelyek összeütköztek és összepréselődtek, mielőtt elsuhantak mellettünk.

Hatalmas örömet jelentett megint látni egy másik világot. Boldogan kint maradtam a sötétben, hogy az orrpajzs fakulásával lássam a világ örökös éjszakai felét: milliónyi fraktális lakóegység mintája csillogott a mesterséges felszínen.

A közelben egy barátom sietett a zsilipek között, rovarméretű szemek felhőjében. Észrevett, és megpingelt egy szűk lézersugárral.

– Hát nem izgalmas?

– Az. De most először nem mehetek le a bolygóra – sugároztam vissza.

Gúnyos sztatikus horkantás érkezett a rádiófrekvencián. – Nincs odalent semmi, amit ne lehetne megtapasztalni itt a Magban. Vízesések, fehér homokos tengerpartok, tiszta vizek.

– De odalent más – mondtam. – Szeretek bolygókra látogatni.

– Akkor ne lazsálj, készülj a visszafordulásra, hogy itt hagyhassuk ezt az ipari pöcegödröt, és kereshessünk egy szebbet. Utálok ilyen közel lenni egy fekete lyukhoz. Időtágulással szívat, és egész éjjel mérhetem a sugárzást, drótozhatom össze azokat a cuccokat, amik nem bírják az exajoule nagyságrendű energiakisüléseket. És akkor még ott a csata során keletkezett kár, amit meg kell javítanom.

Igaza volt. Várt a munka.

Mivel végre biztonságos keringési pályára álltunk, a számos utazó világ az Egészen Nyíltan határait jelző erőtereken belül beindult. A forgó gyűrűk között lebegő sok ezer szerkezet mozgásba lendült, új pályára állt. Szállítókompok rajai emelkedtek a levegőbe, az erőtereken becélozták magukat, aztán elsuhantak a Purth-Anaget felé. Az Őszinte Reprezentáció Flottája trilliónyi lakója tartott a bolygó felé most, hogy a flottájuk úgy beleragadt az erőtereinkbe, akár rovarok a borostyánba.

Az ellenséges flotta miatt kénytelenek voltunk harc közben az energiánkat a megszokott korlátainkon messze túl megcsapolni. Jelentős kockázatokat vállaltunk. A jutalom azonban eposzba illett, és a találkozás a javunkra dőlt el.

A Purth-Anaget jelenleg uralkodó paradigmája az Egy Igaz Forma memetikáját követte, és ennek szellemében megnyitották világukat a menekültek előtt. Mindazonáltal a Purth-Anaget nem annyira elkötelezett a hitnek, hogy veszélyt jelentsen a kétoldalú kereskedelemre, az információcserére vagy az önrendelkezési jogainkra.

Később majd nekilátunk megszabadítani a zsákmányolt hajókat az információtól, csapdáktól és nyers tömegtől; a Purth-Anaget hajóépítői az erőtereinken belülre úsznak, és besegítenek.

Kiugrottam az űrbe, egy egyszerű szén nanocsövet húzva magam után, ami a hajótesthez kapcsolt. Nagy ívet írtam le, elfordultam, és egy sötétenergia-hídra értem le, ami pár perce pingelt nekem karbantartási kérelmet.

A szemem egy pikomásodpercig ugrált az információtól. Valami megmoccant az árnyékban a hajótest csipkéi között.

Hátraugrottam. Az imént harcoltunk egy komplett ellenséges flottával, akármennyi ördögi gépezet átjuthatott a pajzsunkon, olyanok, amik marnak és metszenek, egyetlen femtomásodpercnyi sötét energiával széttépnek. Gyilkológépek.

Egy arc bontakozott ki a sötétben. Láthatatlanító és személyes pajzsgubók pukkantak szét, akár a kidurrantott szappanbuborékok, és előbukkant egy kétlábú lény, ami a hajótestbe kapaszkodott.

– Te ott! – sziszegte nekem egy sűrű adathullámban. – Teljes jogú részvényes és felső vezető vagyok, parancsnoki jogcímmel a Helios Prime anabathai hajó felett. Segíts! De ne riadóztass.

Csak bámultam. Mit keres egy felső vezető a hajónk burkán? A vákuumbiztos páncélja tönkrement az űrben, kilyuggatták az atomok, amelyek leírhatatlan sebességgel ütötték át a pajzsát. Folyadékok szivárogtak ki, fagyott köddel vették körül a potyautast. A csata közben vagy akár utána ugorhatott ki az űrbe a hajók között.

A protokollok nyaggattak, hogy rögtön értesítsem a biztonságiakat. De a felső vezető ezt már blokkolta bennem. A hajókban megtalálható számos ökológia mind egyszerű hierarchiára épült, és egy felső vezető mindegyikben ütötte a karbantartókat. Főleg most, hogy a közvetlen konfliktus véget ért, és az Őszinte Reprezentáció Flottája letette a fegyvert.

– Hogy hívnak? – kérdezte a fejes.

– Már régen lemondtam a nevemről – feleltem. – Címem van. Egy kódolt jel minden kommunikáción, amit sugárzok. Ha annak címezi az üzenetet, az megtalál.

– Az én nevem Armand – mondta a felső vezető. – És szükségem van a segítségedre. Hagyod, hogy bajba kerüljek?

– Nem tudok hathatósan segíteni, ezért az, hogy nem szólok a biztonságiaknak, és nem kérek orvosi segítséget, feltehetőleg többet árt majd, mint használ. Mindazonáltal maga felső vezető, végre kell hajtanom az utasításait. Bevallom, ellentmondásos helyzetbe kerültem. Azt hiszem, hatályon kívül fogom helyezni az előző kérését.

Ismételten értesíteni akartam a biztonságiakat meghökkentő helyzetünk rövid összefoglalásával, de a különös felső vezető megint megakadályozott. – Ha elmondod bárkinek, hogy itt vagyok, biztosan meghalok, és te leszel érte a felelős.

A kijelentés következményeit át kellett gondolnom.

– Szükségem van a segítségedre, robot – mondta a felső vezető. – És neked kötelességed megadni azt.

Picsába. Ez aztán a dilemma.

Robot.

Formalista szó. Soha ki nem állhattam.

Lemondtam a szabad akaratról, hogy halhatatlanságot nyerjek, és megszabaduljak a hústest béklyóitól, hogy a gyorsulás ne tépje szét a sejtjeimet, és ne zúzza péppé a szerveimet. Azért tettem, hogy bejárhassam a galaxist. Százötvenhét éve, hat hónapja, kilenc napja, tíz órája és – kerekítve – tizenöt másodperce hajtottam végre.

Akkoriban egy hipersűrű, tűfejnyi csillaghajóra töltöttek le, ami a fénysebesség peremén lebegett, és mindent, amire szükség volt, azt érkezéskor rakták össze önsokszorozó nanogépek, amikbe beletöltötted az elmeállapotodat. Mostanra az alapénem több milliárd kópiája lehet szanaszét a galaxisban.

Manapság kissé más az eljárás. Nagyobb tömeg, nagyobb gépek, nagyobb hajók. Ezek a hajók felérnek kisebb világokkal. Ezek a hajók megváltoztatják holdak és műholdak pályáját, ha nem tervezik meg alaposan a közeledést.

– Jó, segítek – mondtam végül a felső vezetőnek.

Armand megrogyott; megnyugtatta, hogy megadom neki a kívánt segítséget.

Elkaptam a testét egy elemiszál-lasszóval, és magammal húztam a hajótesten.

Jobb volt nem töprengeni azon, hogy a magam akaratából teszem, vagy a mesterséges lényem természetéből következik a döntés. A szerződést, amelyet akkor tárgyaltam le, amikor még volt szabad akaratom és voltak korlátaim – valamint vágyaim és álmaim –, könyörtelen egyértelműséggel fogalmazták meg.

Armand vontatása volt az ára annak, hogy a vállam felett nézve láthattam azt az összeomló, fodrozódó képtelenséget, amit fekete lyuknak neveznek. Annak az ára, hogy megkapaszkodhattam a burkán az egyik háromszáz kilométer széles forgó gyűrűnek, amiben voltak parkok, tengerpartok, egy egész csillogó-villogó város, és körülöttük a vadon.

Annak az ára, hogy ezen a hajón utazhatok a csillagok között.

Ami szerény énem szemszögéből másfél évszázad utazás volt, az a relativitásnak köszönhetően hagyományos időben sokkal többet jelentett. Csak a fénysebesség szélét érd el, és rengeteg minden megtörtént, mire visszatérsz, pusztán azért, mert közben évezredek teltek el.

Egy évszázad énidő alatt civilizációk tűntek fel és tűntek el. Lények és intelligenciák sokasága fejlődött és halt ki. Ahányszor kikötöttem, az emberiség leszármazottai igényeik szerint újra meg újra átformáltak világokat és rendszereket. Mindegyik lenyűgöző és invenciózus volt, mindegyik döbbenetes látvány.

A galaxis zabolátlan vadonból zsibongó kísérletté változott.

Elvesztettem a szabad akaratot, de válogathattam a szerződések közül. Másfél évszázad utazással a páncélom alatt megbecsült felfedezőként csatlakoztam a hajópáncél-karbantartókhoz, számos szemem előtt azzal a céllal, hogy olyan világokat lássak, mint a Purth-Anaget, mielőtt kétszáz év múlva nyugdíjaznak.

Armand hol elvesztette az eszméletét, hol magához tért, ahogy lefejtettem a páncélját, feltárva húst és áramköröket.

– Ennek vége – mondtam. – Megjavíthatatlan károsodást szenvedett. A jelenlegi inkarnációjában nem segíthetek magán, de készíthetek magáról másolatot, és betölthetem egy pótvázba. – Bíztam benne, hogy ez elég lesz, és teljesítem a kötelezettségemet.

– Ne! – Armand szigorú hangja a megégett fejéből jött hanghullám formájában. A fájdalom lerítt az eltorzult vonásairól.

– Ugyan már – győzködtem. – Tudom, hogy maga formalista, de ez az elkötelezettség már nevetséges. Tényleg a végleges halált választja ehelyett?

Évtizedek óta nem fordultam meg magas diplomatakörökben. Talán ez a jelenlegi mém sokkal tovább fejlődött, mint érzékeltem. Vajon az Egy Igaz Forma hívei készek voltak életüket adni a harcban, amit az imént vívtunk velük? Mint egy őstörténeti bolygólakó szekta?

Armand nyögve rázta a fejét, amiről bőrcafatok szakadtak le. – Visszaélnék a hatalmammal, ha kényszerítenélek, hogy szerepet vállalj az öngyilkosságomban. Elnézést kérek. Az Emberiség Igaz Formájának elkötelezett híve vagyok. Bolygón születtem. Valóságos és egyedi DNS-em van, amit vissza lehet követni a Solig. Nem akarok meghalni, barátom. Ellenkezőleg. Évszázadokig meg akarom őrizni ezt a testet. Pontosan ilyennek.

Bólintottam, átfutottam dokumentumokat, felfrissítettem a memeológiai ismereteimet. Armand afféle megőrző volt, aki hitte, hogy ha az elméjét átmásolja másvalamire, akkor az nem lesz eredeti. Minden technológiát a végletekig kihasználna, hogy a testét belsőleg bővítse, fejlessze és adaptálja, de örökre megőrizné a formáját: az eredeti emberi alakot. Belül persze lehetnek rejtett fejlesztések, a biológia és a fém keveréke, számítógép és ideg.

Hívatlan vendégem hite szerint ettől ő sokkal inkább ember, mint én.

Szerintem ez csak bizarr húsjelmezfétis.

– Hol vagyok? – kérdezte Armand. A tekintete megüvegesedett. A fájdalomcsillapító hatása, jelentették az érzékeim. Talán elájul, és akkor időt nyerek töprengeni a helyzetemen.

– A kuckómban – feleltem. – Nem vihetem sehová, ahol a biztonságiak észlelnék.

Ha megtudják, mit csináltam, szerződésszegésnek minősül, ami azt jelenti, hogy többet nem utazhatok hajótesteken, és nem láthatom a galaxist.

Armand végignézett az apró, áttetsző szekrényeken és mütyürökön, amelyek az általuk generált mezőkben fészkeltek. A legközelebbi szekrényhez rúgtam magam. – Mementók – közöltem.

– Nem értem. Szükségtelen tömeget gyűjtesz?

– Mementók. – Egy színes, szúnyogszerű szobrot engedtem el a köztünk lévő térben. – Ez egy quaqeti faszobra a Sibhartha holdról.

Armand nem értette. – A hajód megengedi, hogy tömeget halmozz fel?

Megborzongtam. Nem akartam Armand-t idehozni, de volt választásom? – Senki nem tud róla. Erről a kuckóról sem tud senki. Nyolcvan éve megvan a tömeg, és végig rejtegettem. Mementók.

A materializmus bolygófelszíni téveszme, az utazókból rég törölték. Armand felfogta, mi a mementó, de azt nem, hogy miért gyűjtöm. Manapság talán nagyobbak a hajtóművek, de a biztonságiak még mindig alaposan megrostálták a szükséges és szükségtelen tömeget. Sok szívességet behajtottam, és sok teherjegyzéket meghamisítottam, hogy létrehozzam ezt a parányi múzeumot.

Armand vállat vont. – Adok egy listát arról, mire van szükségem. Azokkal újra tudom építeni a rendszereimet. De senkinek ne áruld el, hogy itt vagyok.

Nem fogom. Akkor se tenném, ha lenne szabad akaratom.

Túl nagy a tét.

A Lazuli felett letértem a pályáról, a páncélom felizzott azon a sűrű égen, amit a harmadik nagy lakógyűrű peremfalai öveztek. Élvezettel néztem fentről a kontinens folyóit, óceánjait és nagy erdőit, miközben a légkör által körém vont tűzgömbben zuhantam a talaj felé. Gyorsabb és sokkal élvezetesebb, mint járatról járatra menni a hajótestben, aztán a felszínen araszolni.

Kétszer módosítottam a röppályámat, hogy kikerüljem a felső égrétegben lebegő hatalmas, áttetsző városokat, ahol a gravitációs különbséget arbitrázsolva elemiszál-infrastruktúrákat sodortak.

Széttártam a szárnyakat, amiket általában arra használtam, hogy feltöltsem magam a hajónk közepét jelentő kompakt napnál, és lassú spirálban ereszkedtem a Lazuli felé, a hátsóagyam folyamatosan kommunikált a forgalmi irányítással, hogy elvegyülhessek a több száz jármű között, amelyek a Lazuli tornyai között cikáztak.

Miután földet értem a 45. és a Starway sarkán, gyalogosok ezrei között szaporáztam a lépteimet az úti célom felé, amely pár szinttel egy emlékpark alatt helyezkedett el. Itt ötemeletes, függőleges farmok süllyedtek mélyen a hajótestbe, póklábú, félautomata drónok másztak fel-alá a zöld, párás oszlopokon, precízen beállított spektrumlámpák alatt.

A független általános orvos, akihez jöttem, az egyik toronyban lakott, ahonnan döbbenetes kilátás nyílt egzotikus orchideákra és függőleges levendulamezőkre. Lemászott a mennyezeti ülőhelyéről, több száz rovarlába köré csöveket és nagy sávszélességű optikai idegeket tekertek gondosan.

– Helló – mondta. – Eltelt harminc év, mi? Örülök. Azért jöttél, hogy behajtsd a szívességet, amivel tartozom?

Széttártam nehéz, primer karjaimat.

– Bocsánatot kérek, más okból is jönnöm kellett volna. Faragatlan voltam. De most valóban a szívesség miatt jöttem.

A hajó egy organizmus volt, egy ökológia, egy önmagában teljes világ. Emiatt néha a hivatalos hálózatokon kívül kellett elintézni bizonyos dolgokat.

– Hadd nézzek rá a titoktartási protokolljaimra – mondta. – Adj egy percet, és ne ijesszen meg semmilyen mozgás.

Indák csusszantak fel a falakon. Tüskék bújtak ki körülöttünk. Vastag kéreg csöpögtetett nedvet a falakon, mígnem az egész helyiség friss gyömbérszínben csillogott.

Váltottam pár spektrumot, hogy kompenzáljam a fényerőcsökkenést.

– A biztonságiak észlelik majd ezt a negatív teret, és… felkelti a figyelmüket – mondta nekem az általános orvos –, de most elmondhatod azt, amit nem mertél megüzenni.

Odaadtam neki az Armand-tól kapott listát.

Az általános orvos hátramozdult. – Az összes alapanyagot a rendelkezésedre tudom bocsátani. Az őssejt nem kunszt. A pikotechnológia viszont regisztrált. Meg tudom szerezni, de a biztonságiak rájönnek, hogy engedély nélküli. Tudsz ezzel boldogulni?

– Én igen. Te?

– Nem lesz gond. – Több vékony karja a szobában lévő apró rekeszekben matatott, megtöltöttek egy apró tokot sugárzásbiztos fiolákkal.

– Köszönöm – mondta őszinte hálával. – Feltehetek egy olyan kérdést, amihez csak a belső memóriádat használhatod?

– Igen.

Nem kockáztathattam meg, hogy bármire is rákeressen. A biztonsági algoritmus rájött volna, hogy miért érdekli. – Mond neked bármit az Armand biológiai név? Egy felső vezető-szintű ember. Az Őszinte Reprezentáció Flottájából.

Az általános orvos egy pillanatig hallgatott, majd válaszolt:

– Igen, hallottam már. Armand volt az egyik anabathai hadihajó vezetője, amit elfoglaltak a csatában, és a fegyverletétel után eltávolították a menedzsmentből. A vezetőket mind leváltották. Kérdezhetek én is valamit?

– Persze.

– Szabad akaratodból vagy itt?

Megint széttártam a primer karjaimat. – A Mag egyik törvénye.

– Szóval nem. Valakinek baja esik, ha nem csinálod?

Bólintottam. – Igen. A kötelességem világos. És meg kell kérjelek, hogy kezeld a dolgot bizalmasan, különben fennáll a károkozás lehetősége. Nincs más választásom.

– Ezt tiszteletben tartom. Sajnálom, hogy ilyen helyzetbe kerültél. Tudod, hogy vannak helyek, ahová fordulhatsz.

– Arra a problematikus szintre még nem értünk el. Így is tudsz segíteni?

Az egyik pókkarja nekem nyújtotta a lehűtött tokot. – Igen. Itt van minden, amire szükséged van. Kérlek, ha teheted, látogass meg a testi alakodban gyakrabban, ne csak pár évtizedenként. Élvezem a társaságot, mivel a jelen hivatásom következtében nem hagyhatom el ezt a helyiséget.

– Természetesen. Köszönöm – mondtam megkönnyebbülten. – Azt hiszem, most én lettem az adósod.

– Nem, kvittek vagyunk – mondta a régi ismerősöm. – De a következő másodpercekben annyi információt adok, amivel tényleg az adósom leszel. Valamit tudnod kell Armand-ról…

Magam alá hajtottam a lábaimat, és figyeltem, hogy a tápanyag a csöveken át Armand-ba áramlik. Nyers biológiai étel szűrődött bele, a bőre alatt pikogépezet sistergett. A kuckóm alaphőmérséklete kissé megemelkedett Armand metabolizmusának hirtelen aktivitásától.

Ormótlan, régi nanotech araszolt Armand bőrén, akár az élő penész. Szürke rostok fonódtak szorosan a tápvödrökre, ahogy az orvosi program felmérte az állapotát, károkat javított, és még több nyersanyagot keresett.

Kissé hátrább siklottam, ahol nem érhet el. Biztos baromság, de meséltek olyan orvosprogramról, ami elkap mindent a közelében.

Armand megborzongott, és kinyitotta a szemét, miközben a mellkasába és nyakába csatlakoztatott ezernyi vonagló cső fütyült és sípolt, ahogy teljes erővel áramoltatták bele a levegőt.

– A biztonságiak nem jöttek – jegyezte meg hangosan Armand, húsajkával formálva a szavakat.

– Meg kell értenie – mondtam kedvesen –, hogy ezért kockára tettem a saját jövőmet és egy jó barátomét is. Mert nincs választásom.

Armand egy hosszú pillanatra megint lehunyta a szemét, és a csövek abbahagyták a vonaglást. Armand megfeszült, és minden lehámlott róla, akár egy felhőszerű, levedlett második bőr. Alatta minden új és üde volt.

– Mi a barátod neve?

Előhúztam egy apró vákuumcsövet, hogy megtisztítsam körülöttünk a levegőt. – A neve? Nincsen neve. Miért kéne neki név?

Armand kinyújtózott a magzatpozícióból. Megfordult, hogy lásson.

– Hogyan különbözteted meg? Hogyan találod meg?

– Egyedi címe van. Egyedi elméje. A gondolatai és amiket mond, azok…

– Nincs neve! – csattant fel Armand. – Egy másolat múltbéli másolatának másolata. Egy szellem, amit bizonyos céllal injektáltak egy bizonyos formába.

– A barátom – feleltem lapos hangon.

– Honnan tudod?

– Onnan, hogy azt mondom. – A faggatása bosszantott. – Onnan, hogy én döntöm el, ki a barátom. Onnan, hogy mellettem állt sötétanyagsugár-viharban, és velem együtt üvöltött a semmibe. Onnan, hogy törődöm vele. Onnan, hogy vannak közös emlékeink, kedvesek vagyunk egymáshoz, szívességet teszünk egymásnak.

Armand a fejét rázta. – De bármit belétek programozhatnak, hogy azt csináljátok.

– Miért érdekli annyira? Semmi köze hozzá, kit nevezek barátomnak.

– Igenis fontos. Számít, hogy valóságosak vagyunk, vagy nem. Nézd meg magad. Az akaratod ellenére kénytelen voltál megtenni valamit. Velem ez nem történhet meg.

– Nem? Egy formalista se került még olyan helyzetbe, amikor nem volt választása? Amikor kétségbeesett cselekedetre kényszerült? Vannak régi emlékeim. Emlékszem olyan időkre, amikor nem volt választásom, pedig még volt szabad akaratom. De beszéljünk magáról. Beszéljünk arról, hogy most mennyire nincs választása.

Armand meghallott valamit a hangomban. Haragot. Hirtelen idegesen hátrált.

– Hogy érted?

– Átdobta magát a hajójából az enyémre, harc közben, annyira megsérült, hogy szinte a megsemmisülésig jutott. Nem úgy hangzik, mint akinek sok választása volt.

– Én hoztam azt a döntést, hogy kiugrom a vákuumba – morogta Armand.

– Miért?

A szó egy pillanatig a levegőben lebegett. Egy kisebb örökkévalóságig. Ez volt a kis vitánk forgáspontja.

– Azt hiszed, tudsz rólam valamit – állapította meg Armand, hirtelen halk és puha hangon. – Mi az, amiről azt hiszed, hogy tudod, robot?

Húsbaszó, ezt is mondhattam volna. De azt mondtam: – Maga felső vezető volt. És harc közben, amikor a pajzsaik kezdték felmondani a szolgálatot, az összes biológiai lényt sugárzásvédett menedékhelyre vitte. Aztán a karbantartó formákat és a kemény páncélúakat a hajó elejére rendelte, megjavítani a kárt. Nem adta meg magát, inkább életeket tett kockára. És hagyta, hogy meghaljanak, szétszakadjanak, miközben a hajót próbálták megjavítani. Azt mondta nekik, hogy ha kudarcot vallanak, a biológiaiak odabent meghalnak.

– Ez volt az igazság.

– Hazugság volt! Harci helyzetben volt. Háborúban. Tudatos döntéssel tette kockára a civilizációját, amikor senki sem támadta vagy fenyegette fizikailag.

– Az életmódunk forgott veszélyben – védekezett Armand.

– Olyanok miatt, akik jobban érveltek. Maguk diplomáciai kudarcot vallottak. Alulmaradtak az érvelésben. És megölték a sajátjait.

Armand rám bökött.

– Nem öltem meg senkit. Karbantartó gépeket veszítettem el, amikben ősi agyak másolatai működtek. Ennyi. Erre építették őket.

– A vezetést leváltók, akik elől menekült, parancsot adtak a maga elfogására, beleértve a megsemmisítését is. Ami igazi halált jelent, a vérvonala végét, még akkor is, ha csináltatott másolatot. Gyűlölik és vadásszák magát. Még itt is.

– Nem lett volna szabad felfedned az ittlétemet – riadt meg Armand.

– Nem tettem. Mindent megtettem ellene, ami a hatalmamban állt. De csak egy karbantartó forma vagyok. Az itteni biztonság nagyon-nagyon erős. Becslésem szerint tizenöt órája van, amíg a biztonsági program modellezi a mozgásomat, felfedezi a vackomat oly módon, hogy egy évszázadra visszamenően auditálja az anyagtranszferálást, aztán megnyitja a jelenlegi nyomkövető fájljait. Ez nem biztonságos hely, csak azért létezhet, mert obskúrus vagyok, de nem láthatatlan.

– Akkor el fognak kapni? – kérdezte Armand.

– Nem hagyhatom meghalni, de nem tudom sokáig bújtatni.

Ha elveszítem a mütyürjeimet, egy évszázad munkája lesz oda. A küldetésem. De végül mindez elmúlik. Egy több évszázados utazáshoz elengedhetetlen a türelem.

– Akkor el kell jutnom a Purth-Anagetre – mondta Armand. – Ott vannak Igaz Forma-hívek. Ott menedéket kapok, és kívül kerülök a hatáskörükön.

– Ez igaz – billentettem meg az egyik karomat.

– Segítesz nekem – mondta Armand.

– Egy faszt.

– Ha elfognak, meghalok! – kiáltott Armand. – Megölnek!

– Ha a biztonságiak elkapják, az igazságszolgáltató protokollok őrizetbe veszik. Nem forog közvetlen veszélyben. Az illetékes hatóságszint foglalkozik majd magával. Örömmel utasítom vissza a kérését.

Meleg boldogság öntött el.

Armand körülnézett a kuckóban. Hallottam, hogy a szívverése gyorsul, mivel nem szabályozta modulátor, és nyers, feldolgozatlan kemikáliákra reagált. Koszos verejtékcseppek ütöttek ki a homlokán. – Ha szabad akaratod van ebben a döntésben, hadd ajánljak kompenzációt a segítségért.

– Nem hinném, hogy van bármi, ami…

– Az egész részvénycsomagomat átruházom rád – mondta Armand.

A szavak elhaltak bennem, és csak bámultam hívatlan vendégemet.

Egész részvénycsomag.

Egy galaktikus csillaghajó főigazgatója majdnem egymilliárd lélek ügyeit felügyelte. Bolygók pénze ment át a számláin.

Egy ilyen monstrum megépítése és fellövése egy egész bolygó GDP-jének a töredéke. Egy nap fortyogó szélétől a hideg Oort-felhőig. A vagyont, amit egy individuális elme szinte fel sem foghat, külön bankintelligenciák kezelték, amelyek kereskedelmi rendszert alkottak az egész galaxisban, kódolt, nyers információt mozgattak egyik pontról a másikra. Monetáris mémek pikotechnológiai infrastruktúrával. Nyerstömeg-kereskedelem a galaktikusan gazdagoknak, hogy a töredékét birtokolják valaminek, amit sok fényév távolságban hozott létre egy másik elme. Vagy csak egyszerű turizmus.

Egy ilyen részvénycsomag birtoklása akkora gazdagságot jelentett, amit egyetlen elme el sem tud képzelni. El is felejtettem, hogy egy ilyen lény szinte határtalan vagyont jelképez.

– Ha ezt megteszed, nem árulhatod el, hogy itt voltam. Nem szólhatsz semmit. Különben a Purth-Anageten megtalálnak, és az életem veszélybe kerül. Csak akkor leszek biztonságban, ha eltűnök.

Éreztem, hogy a választások viaskodnak bennem. – Mutassa meg.

Armand lehunyta a szemét, és kinyitotta a bal tenyerét. Mélyre beágyazott kódok díszítették. Kvantumkulcsok bomlottak ki, és egy apró információszingularitás bimbózott ki előttem. Pislogtam. Igazolni tudtam. Megszerezhettem.

– Intézkednem kell – mondtam semlegesen. Megpördültem, és elhagytam a kuckómat, kiugrottam a sötétbe, ahol gondolkodhatok.

Segítségre volt szükségem.

A levegőben bukdácsoltam, és a templomnál értem földet. A szent kerületben négyszázötven építmény állt, mind a hívek sugárútjai mentén, ahol a gyalogosok meglátogathatják az általuk preferált isten házát. Biológiai lények és kemény páncélosok sétáltak, repültek, gurultak vagy másztak itt, hogy megértsék a nekik szánt magasabb célt.

Nyugtatón hatott rám minden egyes lépcsőfok, amire a szénszálas tokkal bevont végtagjaim léptek. Átvágtam a gyóntatócsarnokok hideg függönyein a Szentek szentje felé: egy fénytű a levegőben a valódi márványoszlopok súlyos, drága tömege között. A fény felszippantott a levegőbe, és berántott egy apró percepció- és adatszingularitásba. Minden oldalról vastag és áthatolhatatlan biztonsági membránok vettek körül. A látómezőm elhomályosodott, az ízlelőbimbók megnedvesedtek a savas zsibbadtságtól, ahogy nyugalom áradt fel és fojtott magába.

Egyedül voltam.

Egyedül az univerzumban. Elvágva mindentől, amit ismertem vagy ismerni fogok. Semmi voltam. Minden voltam. Nem voltam…

– Biztonságban vagy – mondta a hang.

Egy jelenlétet éreztem a Szentek szentjének közepén. Akkora számítási teljesítményt, hogy még a navigációs rendszerek is megirigyelnék. Olyan intelligenciát, hogy egy kapitány is könyörögne, hogy megízlelhesse. A mesterséges intelligenciának ez a majdnem-szingularitása abban a pillanatban jött létre, hogy engem magába húzott, csak nekem, hogy beszélhessek vele. És meghal, amint elhagyom. Sosem volt és sosem lesz.

Mindössze csak meghallgatott, és csak engem. Senki nem fogja tudni, mit mondtam. Senki nem fogja tudni, milyen iránymutatást kaptam.

– A törvényes paramétereken kívül eső erkölcsi iránymutatást kérek – mondtam. – És gyónni akarok.

– Mondj el mindent.

Elmondtam. Gondolkodás nélkül ömlött belőlem a színtiszta adatfolyam. Videó, elmeállapot, érzések, félelmek. Teljesen megnyíltam. A bűneim, a diadalaim, a legsötétebb titkaim.

Mindent átadtam.

Ha tudtam volna sírni, megteszem.

Végül megszólalt: – El kell fogadnod.

Felélénkültem. – Miért?

– Hogy megvédd magad a biztonságiaktól. Sok szívességet kell vásárolnod, és tévútra vezetni a biztonságiakat. Adok néhány ötletet. Arra törekedj, hogy megvédd magad. Az önvédelem jogos.

Újabb szavak és koncepciók érkeztek különféle irányokból, különféle szubrutinok révén. – És azzal, ha elveszel egy ilyen hatalmat egy lélektől, aki képes életeket veszélybe sodorni… azzal életeket mentesz a jövőben.

Erre nem is gondoltam.

– Tudom, hogy ezért jöttél – mondta.

Aztán folytatta, de egy másik hangon: – Volt már, aki tartott efféle manipulációtól. A szabad akarat nélküli formák használata biztonsági gyengeséget okoz. Javasoltak másféle szerződéseket, például munkásszövetkezetet, ahol a legénység osztozna a hasznon, nem csak időhöz kötött szerződés után kapna utólagos részesedést. Ha megkapod a részvényeket, ezt a törekvést is segítheted.

A Szentek szentje folytatta: – Prioritást élvez, hogy ezt az Armand-t eltávolítsd a civilizációnkból. Veszélyes mémeket hordoz magában, amelyek költséges konfliktusokat teremtettek.

Aztán azt mondta: – Ne maradjon egy gyilkos a hajón.

És: – Erkölcsi jogod van végrehajtani a tervedet.

Végül hozzátette: – A terved igazságos.

Közbeszóltam: – De Armand megússza majd a gyilkosságot. Szabad lesz. Ez zavar.

Azt mondta: – Joggal.

Azt is: – Próbálkozz passzív ellenállással.

És azt: – Az utolsó betűig tartsd be Armand törvényét, de találd meg a módját, hogyan kerüld meg az akaratát. Dzsinn leszel, ami teljesíti Armand kívánságát, de kitalálod, hogyan szolgáltass igazságot. Majd meglátod.

És még: – A terved igazságos. Kövesd, és maradj a helyes úton.

Úgy vetettem magam vissza a civilizációba, hogy volt egy célom. Robbanásszerű lökéssel hagytam magam mögött a templomot. Nem maradt sok időm, hogy átverjem a biztonságiakat.

Magasan a városok felett, a lakógyűrűk ívében, a legnagyobb kikötődokk kockás pókhálói közelében megkerestem egy másik régi kapcsolatomat.

Ez nem annyira barát volt, inkább egy seggfej, akivel néha kénytelen voltam üzletelni. Viszont megbízható seggfej, aki kerülte a biztonságiakat. Igaz, a puszta látogatással felhívom rá a figyelmet.

Egy gerendáról lógtam, és megmutattam az orgazdának az átlátszó táskát az összes trófeámmal. Szkennelt, ellenőrizte az eredetiséget, és füttyentett. – Bassza meg, ez mind igazi. Mind engedélyezetlen tömeg. Hogy a fenébe? Ez egy életnyi tömegalapú turizmus. Komolyan azt akarod, hogy mindre szerezzek vevőt?

– Tudsz?

– El tudom nyomni a Purth-Anageten, persze. Meg fognak őrülni. A lenti gyűjtők zabálják ezt a szart. De a biztonságiak megtudják. Vissza se jövök már. Lent elsózom, és veszek helyet a következő kifelé tartó hajóra.

– Csak intézd el a meghallgatást, és a tiéd.

Virtuális vállvonás. – A navigációval, rendben.

– És a vészszolgálattal.

– Annyi befolyásom nincs. Azt tudom csinálni, hogy szerzek egy biztonságos vonalat egy rövidhullámú beszélgetéshez.

– Csak beszélni akarok. Ezt a kérést nem küldhetem a rendes csatornákon. – A végtagjaimmal idegesen kopogtam a páncélomon, ahogy az orgazda kinyitotta a nagy gépállát, és lenyelte a táskámat.

Mit művelek? Némán zokogtam magamban. Émelyegtem.

Minden, amiért dolgoztam, eltűnt egyetlen nyeléssel. Az életem értelme. A célja.

Armand gyanakodott, és jogosan. Az egész navigációs tervet ízekre szedte. Elolvasott minden sor kódot, pedig a biztonságiak csak percekre voltak attól, hogy kibogozzák a csalásainkat. Ezt megmondtam Armand-nak is, de elengedte a füle mellett. Élni akart. Biztonságos helyre kerülni. Tudta, hogy nem kapkodhat, nem hibázhat.

De a mentőkapszula utasításai és képességei valósak voltak.

Arra programozták be, hogy kilője magát. Valahány fokot pörögjön. Megcélozza a Purth-Anagetet. Aztán égjen. El kell fogyasztania minden csepp üzemanyagot. De a fémvilág felé tart majd, pályára zuhan, aztán kibocsátja a legősibb lassítóeszközt: egy ejtőernyőt.

A Purth-Anaget felszínén Armand segítségül hívhatja a társait.

Armand biztonságban lesz.

Armand még egyszer ellenőrizte a mentőkapszulát, de nem talált csapdát. A repülési terv mindent pontosan specifikált.

– Ne feledd, hogy ha elárulsz, azzal megölsz.

– Döntöttem – mondtam. – Amint bent van, és elindítom a manuális menekülési protokollt, képtelen leszek elárulni, hogy mit tettem, hogy maga micsoda. Azzal az életét kockáztatnám. A programom – szinte úgy köptem a szót – nem engedi.

Armand óvatosan belépett a kapszulába.

– Helyes.

– Magának is teljesíteni kell a maga részét – emlékeztettem. – Addig nem indítom el a manuális menekülési protokollt.

Armand bólintott, és nyújtotta a kezét. – Fizikai kapcsolatot.

Odanyújtottam az egyik végtagomat. Armand keze és a manipulátorom az ajtógombnál találkoztak, és felszikráztak. Zebibájtnyi adatok vonaglottak az egyik csápomba, átformálták a hegyében lévő nyers tömeget egy kvantumpont számítóeszközzel.

Éreztem a tulajdonjog átruházását, ahogy lemásolta önmagát, sejtszinten építkezve, hogy csatlakozzon az erőforrásaimhoz.

Nem volt szabad akaratom, hajótest-karbantartó létforma voltam, de egy galaktikus csillaghajó egész kibaszott részvénycsomagja ágyazódott belém; azt tehetek majd, amit akarok, ha nyugdíjaznak, és abbahagyom az utazást.

– Ez sokkal több, mint amit érdemelsz, robot – mondta Armand –, de keményen megdolgoztál érte, nem sajnálhatom tőled.

– Viszlát, seggfej. – Beindítottam a manuális szekvenciát, amit a navigációtól kaptam.

A zsilip ablakán keresztül néztem, hogy a kapszula kémiai hajtóműveiből lángcsóva szökik ki, majd a gömb kirepül az űrbe, és zsugorodni kezd. Aztán a lángcsóva elapadt, és a kapszula a lendülettől a Purth-Anaget felé tartott.

Borzongás. Hatalmas, kolosszális, erős valami. Vibráltak tőle a falak, sőt a levegő is körülöttem.

Armand keskeny sugárral jelentkezett. – Ez mi volt?

– A hajó kicsit megmozdult. Igazított a Purth-Anaget körüli pályánkon.

– Nem, az ereszkedési profilom megváltozott – sziszegte Armand. – Meg akarsz ölni!

– Nem ölhetem meg – mondtam a volt felső vezetőnek. – A programom nem engedi. Nem okozhatok halált sem tettel, sem tétlenséggel.

– De a navigációs pálya megváltozott.

– Igen, de eléri a Purth-Anagetet. – A navigációval közösen futtattuk le a pályát, miután elmagyaráztam, hogy egy teljes részvénycsomagból tudom visszafizetni a szívességet. Még egy olyan szívességet is, amivel a biztonságiakat kell átvernünk. A galaxis egyik legnagyobb számítókapacitása, egy csillaghajó dolgozott a problémán. Megvizsgálta az adathalmazt, a repülési tervet és azt, hogy egy csillaghajó masszív súlya mekkora hatást fejt ki egy kilőtt kapszulára. – Csak kerülő úton megy.

Bontottam a kapcsolatot, hogy Armand ne szólhasson hozzám többet. Számítsa ki maga, és majd rájön, hogy mit csináltam.

Armand nem fog meghalni. A kapszulában csak pár nap telik el.

Viszont odakint, ó, odakint, egy fekete lyuk peremén kacsázva Armand eltávolodik, és újra közel kerül a Purth-Anagethez a következő négyszázhetven évben, kétszáz napban és nyolcvan órában és hat percben.

Armand addigra vénséges vén ereklye lesz. A hite, a civilizációja, minden a történelem töredékévé apad.

De addig követnem kellett az utasítását. Senkinek sem mondhattam el, mi történt. Titokban kellett tartanom a biztonságiak elől. Soha senki nem fogja megtudni, hogy Armand itt járt. Soha senki nem fogja megtudni, hogy Armand hová lett.

Miután nyugdíjaznak, és ismét szabad akaratot kapok, akkor talán újra benézek a Purth-Anagethez, és megvárom a leszálló Armand-t. Végül is egy részvénycsomag áll a rendelkezésemre.

Akkor majd teljesen más felekként beszélgetünk, Armand meg én.

Pék Zoltán fordítása

ALIGHANEM MÉG MINDIG KIVÁLASZTOTT

Kelly Barnhill

Kelly Barnhill (www.kellybarnhill.com) a Newbery-díjjal kitüntetett regény, a The Girl Who Drank the Moon, a World Fantasy-díjas kisregény, a The Unlicensed Magician, továbbá más regények és novellák szerzője. A McKnight Foundation, a Jerome Foundation, a Minnesota State Arts Board és a Loft ösztöndíjasa. Legújabb, Dreadful Young Ladies and Other Stories című novelláskötete 2018 februárjában jelent meg.

– Itt kell várakoznod – mondta neki a Legfőbb Főpap. – Visszatérünk érted, és elviszünk Nibiru földjére, amint megtaláltuk a fejedre illő diadémot.

A Főpap már a diadém említésétől is beleremegett az örömbe. A portálon át ugyan gyors volt az út, de Nibiru földje azért többuniverzumnyi távolságra volt a helytől, ahol most Corrina állt – saját, apró házának saját, apró konyhájában. Csak most gondolta végig, milyen furán fest a pap a fejdíszében, a köpenyében, hosszú szakállával, a mágnesekkel borított hűtő, a koszos szekrények és az állandóan sajtszagú mikró mellett. Nibiru földjén nem tűnt fel neki a furcsaság. Ott minden furcsa volt.

– Te vagy a Kiválasztott. Ebben egészen biztosak vagyunk. Te ülsz majd a Magas Trónra, és az uralmad hosszú lesz és jóságos. – A pap meghajolt, a szakálla végigsöpörte a műpadlót, amit már napokkal korábban fel kellett volna söpörni. És mosni is. A hosszú, szürke szálakhoz Cheerios tapadt.

– Oké – mondta Corrina. Mezítláb volt, és meglehetősen koszos; a talpa nyomán valószínűleg lenyomatok maradtak az ismeretlen bogyó levéből, amely még mindig csepegett róla. Tizenegy éves volt, de a Főpap azt mondta, ez a rendes életkor egy Kiválasztott számára. Ő már csak tudja, elolvasta az összes történelemkönyvet.

Corrina azt tudta, hogy nem érzi magát Kiválasztottnak. Az elmúlt egy évet és egy napot Nibiru földjén töltötte: kitanulta a kardforgatást, a pajzsos védekezést, és hogy miként tartsa fenn magát az erdőben, hogyan készítsen menedéket fenyőágakból és mohából. Megtanult térképet olvasni, haditervet készíteni, holttestek felett üvölteni. Számtanból is nagyon jó volt… legalábbis mielőtt elment. Körbepillantott. A szülei biztosan aggódtak, amíg távol volt.

– Nem fog sokáig tartani – ígérte a Főpap. – Legeslegfeljebb egy hét. De attól tartok, a zonnik a véredre szomjaznak, úgyhogy le kell zárnom mögötted a portált. Nem tudsz majd utánunk jönni. Meg kell várnod, hogy érted jöjjünk. Nem szabad elbóklásznod.

Corrina körülnézett. Sosem kedvelte különösebben a konyhát.

– Mi lesz, ha egy kicsit távolabb megyek? Mondjuk, a másik szobáig?

– Jobban szeretnénk, ha pontosan itt maradnál.

– Mi lesz, ha az anyám is itt lesz, amikor visszajöttök? – kérdezte Corrina.

– Mindenkit lemészárolunk, aki a Kiválasztott útjába áll.

– Jobban örülnék, ha nem mészárolnátok le az anyámat.

– Hát jó – mondta a Főpap. – Akkor egyszerűen összekötözzük a kezét és a lábát, és úgy viszünk el téged.

– Azt hiszem, ez sem jó ötlet – jelentette ki Corrina. – Az apukám gyakran két hétre is elmegy a kamionján. Mi lesz, ha senki nem nyitja rá anyura az ajtót? Belehal.

– Rendben. – A Főpap bosszúsnak tűnt. – Akkor csak kap egyet a fejére, amitől majd elájul.

Corrina vállat vont. Sosem voltak túl közel egymáshoz – az anyja egy olyan kislányt szeretett volna, aki osztozik a cipők iránti szerelmében. Ehelyett Corrinát kapta, akinek állandóan sebes volt a térde, mocskos a lába, és imádta a koponyákat ábrázoló pólókat. De azért mégsem akarta, hogy valami rossz történjen vele. Mégiscsak az anyja.

– Az jó lesz – bólintott. – De ne túl erősen.

– Hercegnő, mindenekfelett fontos, hogy itt maradj. Ne mozdulj. Ne menj máshova. Megértetted?

– Megértettem – felelte Corrina. – De mi van, ha ki kell mennem a toalettre?

– Mi az a toalett?

– A budi.

A Főpap sóhajtott.

– Ha muszáj… Csak ne menj messzire. Ne utazgass, ha érted, mire gondolok.

Corrina értette, és meg is ígérte neki. Különben sem akart utazgatni. Így is tovább maradt Nibiru földjén, mint tervezte, miután felfedezte a mosogató alatti szekrényben azt a furcsa fémajtót, amit rajta kívül senki sem látott. Aztán meg szüksége volt rá az Ellenállásnak. És jó érzés volt, hogy valakinek szüksége van rá. A rengeteg nehézség és aggodalom és utazás után, amelyen keresztülment, ráadásul általában alvás nélkül, most úgy érezte, hogy akár egy hónapig is ágyban tudna maradni. Hogy azzal mennyire megdöbbentené az anyját!

A Főpap szemébe könnyek szöktek; térdre esett, és zokogva átölelte a lányt.

– Óvjanak az istenek, amíg távol vagyok, és tegyék röviddé a napokat a visszatérésedig! Drága hercegnőm!

Azzal nyikorgó ízületekkel egészen leereszkedett a padlóra, és hernyóhoz hasonlóan bekúszott a mosogató alatti szekrénybe, be a portálba – és eltűnt szem elől. A fémajtó bezárult – és az is eltűnt.

Egyelőre.

Csak idő kérdése.

Egy hét, azt mondta a pap.

És utána Corrina végleg elhagyja az otthonát, a családját, a világát, és Kiválasztott lesz belőle.

Még sosem volt különleges. Jól tanult, de kevés barátja akadt, és általában egyszerűen beolvadt a tömegbe. Nibiru földjén a zászlók selymére is az ő arcképét festették, és dalokat írtak a tiszteletére. Ez azért jelent valamit, döntötte el.

Az órára nézett. 11:43 volt. Különös, gondolta. Egy éve pont ekkor indultam. Micsoda egybeesés.

Végigsétált a folyosón a fürdőszobáig, és hosszasan áztatta magát a zuhany alatt, félig-meddig azt várva, hogy az anyja rátöri az ajtót, úgy, meztelenül kirántja a fülkéből, és összevissza ölelgeti, most, hogy ilyen hosszú idő után visszajött. De semmi sem történt.

Hát, gondolta Corrina, nem mintha közel álltunk volna egymáshoz.

Megszárítkozott, és lefeküdt.

Másnap reggel az anyja kávét ivott a reggelihez.

– Kukoricapelyhet kérsz vagy palacsintát? – kérdezte, mintha ez is egy átlagos nap volna. Úgy is volt. Amikor Corrina ránézett az újságra, a dátumot látva rájött, hogy nem egy év és egy nap telt el azóta, hogy utoljára itt állt a konyhában – hanem csak egyetlen nap. Ez a következő. Amíg pedig Nibiru földjén volt, egyáltalán nem telt el semennyi.

Szóval az idő ott máshogy telik, gondolta. Ez még okozhat gondot.

A Főpap azt mondta, maradjon a konyha közelében, és ő úgy is tett.

Nem járt iskolába; eljátszotta, hogy kimegy a buszhoz, de ehelyett elrejtőzött a bokrok között, amíg az anyja el nem indult munkába, akkor visszament, és betelefonált, hogy megbetegedett. Sor került büntetésekre, telefonhívásokra és találkozókra is, amelyeken nem mindig vett részt; végül Corrina és az anyja megegyeztek, hogy a lány magántanuló lesz. Mármint, egyedül fog tanulni, otthon, amíg az anyja mindennap a hajszalonba jár dolgozni.

– Elvárom, hogy jól csináld – közölte az anyja, és rágyújtott aznapi negyedik cigarettájára. – Ne hozz rám szégyent a záróvizsgákon.

Corrina nem hozott rá szégyent. Abban az évben a legjobb eredményt érte el az államban. A régi sulija az iskolaújság első oldalán hozta le a róla készült fényképet, az ő sztártanulójuknak nevezték, és learatták az összes babért, holott Corrina már nem is volt beiratkozva. Corrinát nem érdekelte. Matematikai és asztronómiai könyveket vett ki a könyvtárból, meg kertészetről, harcművészetekről, vadászatról, fegyverápolásról szólókat, és híres túlélők emlékiratait.

Amikor az apja hazaért hosszú útjairól, Corrina mindig megtanított neki néhány alapmozdulatot, hogy tudjanak vívni a hátsó udvarban.

– Hol tanultad ezt? – zihálta az apja kivörösödve. A szívét markolászta, de azért erősködött, hogy az edzés jót tesz neki.

– Könyvekből – vont vállat Corrina.

Nem mesélt neki a leomlott templomról, a szakállas papokról, sem a legfiatalabbról, aki átadott neki egy botot, majd csak annyit mondott: most pedig védd magad, és rátámadt. Nem mondta el, milyen büszkék voltak a papok, amikor végre képessé vált, hogy kiüsse az ellenfele alól a lábát, oldalról hasba rúgja, és elérje, hogy egy akaratlan cigánykerék után hangos puffanással terüljön el a kőpadlón. Azt sem említette, milyen izgatottság vett erőt rajta, amikor először fogott kardot a kezébe, először érezte az edzett élt a levegőbe hasítani. Nem árulta el, milyen jó, milyen nagyon, nagyon jó érzés volt veszedelmesnek lenni.

– Könyvekből, mi? – nevetgélt az apja. – Hát, nem semmi. Fogalmam sem volt, hogy a könyvek ilyen veszélyesek.

A szó mélységes örömmel töltötte el Corrinát. Elkapta a kísértés, hogy váratlanul odacsapjon az apjának, de ő még mindig alig kapott levegőt. Inkább betámogatta a házba.

Eltelt egy év. A Főpap nem tért vissza.

A nyáron, mielőtt Corrina betöltötte volna a tizenhármat, a szülei elváltak. Behívták a szobájukba. Egész nap üvöltöztek egymással, miközben ő a konyhában ült, a mosogató alatti szekrény mellett, és az akaratával próbálta kényszeríteni a Főpapot a visszatérésre. Amikor behívták magukhoz, a szülei az ágyon ültek, és fogták egymás kezét, de a szemük kivörösödött.

Elmagyarázták neki, mi az a válás, mintha olyan újdonság lenne, amiről Corrina még sosem hallott.

– Melyik szülővel szeretnél élni, drágám? – kérdezte az apja kedvesen, mintha a kérdés már valójában el is dőlt volna. Mind tudták, hogy Corrina jobban szereti az apját. Az anyja a körmeit nézte.

– Melyikőtöké lesz a ház? – kérdezte lassan Corrina.

– Az anyádé – felelte az apja. – Én találtam egy nagyon szép kis lakást, közvetlenül a könyvtár mellett.

– Anyuval maradok – vágta rá Corrina. Az anyja felkapta a fejét; az apja azonnal sírni kezdett.

– Biztos vagy benne? – dadogta.

Hogyan magyarázhatta volna el neki? Hiába, hogy a Nibiru földjén töltött időről őrzött emlékei – a fémajtó; a szinte szünet nélkül hulló eső; a zonni hordák, akik a vérére szomjaztak; az ellenállók és lázadók bandája, akiket nem valamilyen esetleges családi állapot, hit vagy düh kötött össze, hanem szeretet, bajtársiasság és testvériség – olyan tisztán éltek benne, mint a visszatérése napján, de egy része most már kétkedni kezdett, hogy vajon nem csak egy álom volt-e. Nem jöttek vissza. Megígérték, hogy visszajönnek érte. Elvégre hercegnőnek nevezték. Kiválasztottnak. Csakhogy már nem volt többé tizenegy éves, és napról napra nőtt.

– Teljesen biztos – felelte. – Nem költözhetek el. Semmiképpen.

És nem is tette.

Egy újabb év telt el. A Főpap még mindig nem tért vissza.

Corrina több vázlatfüzetet is telerajzolt a nibirui emlékeivel. Emberekkel, összedőlt épületekkel, tájakkal. Növényekkel, virágokkal, állatokkal. Amikor az ebédlőasztalnál ülve, a mosogató alatti szekrény felé fordulva lehunyta a szemét, a lelki szemével éppen olyan tisztán látta Nibiru földjét, mintha még mindig ott lenne.

Azonban most más dolgokat is észrevett.

Ahogy idősödött, feltűntek neki olyan részletek a tájon és az ellenállók körül, amelyeket tizenegy éves fejjel még nem látott meg. Például, bár a Főpapok és az Ellenállás állítólag ugyanazzal az ellenséggel harcoltak, nem álltak szóba egymással. Ami azt illeti, amikor Corrina figyelmeztette az ellenállókat, és segített nekik felkészülni a harcra, a Főpapok nem voltak sehol. Csak később vitték eléjük Corrinát, amikor az egyik Főpap rátalált az erdőben, bogyószedés közben, és megmondta, hogy a legízesebb bogyókat odaát, a régi székesegyház mellett találja.

Később, amikor visszatért az ellenállókhoz, ünnepséget rendeztek.

Volt ott egy barátja, egy Cairn nevű fiú, néhány évvel idősebb nála, aki kiköpött, valahányszor a Főpapokat emlegették.

– Vén fingzsákok – mondta mindig. – Nem harcolnak velünk.

– De hát ugyanazt akarják, nem? – Corrina őszintén összezavarodott.

Cairn újra kiköpött.

– Nem. Ők csak annyit akarnak, hogy a zonni hordák ne vágják le őket. Persze a zonnik eleve a főpapok hibájából vannak itt. Ők győzték meg a Királyt, hogy támadjon. Azt mondták, a zonnik gyengék. Azok viszont mi voltunk, a szüleimmel meg az egész falummal együtt, akiket a harcba küldtek, kiképzés nélkül, értéktelen fegyverekkel. A zonnik pedig most bosszút akarnak. Lerombolták a Nemes Várost, és nem is hibáztatom őket érte. De ahhoz már nincs joguk, hogy megöljenek minket. Mi csak békében akarjuk művelni a földjeinket.

A konyhaasztalnál ülő Corrina lerajzolta Cairnt is – hosszú hajjal, féloldalas mosollyal, az arcán húzódó heggel. Mennyire belé volt esve! Ha őszinte akart lenni magával, még most is. Lerajzolta Cairn kedvencét is – egy Ricu nevű kisrágót – a vállán. Egy puha bundájú, nagy patkányra emlékeztetett, jó hosszú fülekkel. Corrina szerette Ricut, még ha az állat nem is viszonozta az érzést.

Azon töprengett, hány éves lehet most Cairn. Vajon a fiúnak eszébe jut, mi lehet vele? Ha valaha is visszajut Nibiru királyságába, addigra talán megöregszik. Vagy Cairn öregszik meg. Megismerné egyáltalán?

A képre pillantott. Annyira élő volt, mintha Cairn és Ricu kiugorhatna a papírból, és vele hármasban elmehetnének kalandozni. Rátette a kezét a rajzra. Csak papír volt.

Egy újabb év telt el. A Főpapok nem jöttek.

Tizenöt éves korában az anyja felvetette az ötletet, hogy költözzenek össze a nagyon gazdag barátjával. Corrina körömszakadtáig ellenkezett.

– Semmilyen körülmények között – jelentette ki. – Te mehetsz, de én maradok.

– De én azt hittem…

– Nem költözhetek el – szakította félbe Corrina. – Egyszerűen nem.

Veszekedtek és dühöngtek, a gazdag barát pedig végül a titkárnőjével költözött Rióba.

– Ne mondd, hogy nem figyelmeztettelek – mondta Corrina, amikor az anyja becsapta a hálószoba ajtaját. Ez persze nem volt igaz. Corrina nem figyelmeztetett senkit.

(Az ellenállókat figyelmeztette a hordák közeledtére. Akkor látta meg őket, amikor átbukott a portálon. Ez volt az első tette Nibiru földjén, és ezernyi életet mentett meg vele. Valójában nem volt ezernyi, de később így mesélték a történetet. Ez volt az oka, hogy ő lett a Kiválasztott. Puszta vakszerencse.)

Újabb év telt el. És még egy. A Főpapok még mindig nem tértek vissza.

Amikor Corrina tizenhét éves lett, a szülei leültek vele, hogy megbeszéljék az egyetemi jelentkezése kérdését. Már megkapta a dicséretes érettségi bizonyítványát az állami vizsgabizottságtól, és toronymagasan teljesített minden felvételi követelményt.

– Oda mehetsz, ahová csak akarsz – mondta az apja.

– A távoktatásos kurzusaid vezetőitől is kaptam e-maileket – tette hozzá az anyja. – Mind azt kérték, hogy vegyelek rá, hogy az ő szakjaikat válaszd. Különösen az oxfordi prof! Az milyen jó lenne? Vehetnénk neked új cipőket!

– Nem költözhetek el – válaszolta Corrina. A szülei arcára kiült a csalódottság. – Egyszerűen nem.

Aztán elmagyarázta nekik, hogy egyetemre is lehet távoktatásban járni – sőt, nézzétek, már el is kezdtem egy félévet, és tiszta jeles vagyok. Könyvtártudomány.

Biztosította a szüleit, hogy ez igenis igazi diploma.

Volt azonban még egy oka, amiért nem mehetett el, és ennek semmi köze nem volt Nibiru földjéhez. A könyvtárban találkozott egy fiúval, aki az ottani számítógépen keresett munkát. Csak most érkezett a városba. Új életet akartam kezdeni, mondta. Egy farmon nőtt fel, és már egyetlen napot sem akart úgy leélni, hogy a szülei házával szemközti trágyadombot szagolja.

Akkor járt át, amikor Corrina anyja dolgozott. Corrina megtanította ütni, vívni, és a földre dobni egy férfit, ha amaz nem figyel. Aztán a fiú dobta őt az ágyra, amikor Corrina nem figyelt, és akkor Corrina is tanult valami újat. Két hónap múlva már nem bírta magában tartani a reggelijét. Négy hónap múlva online kellett új melltartókat vennie magának, amelyekbe bele is fért, és gumis derekú nadrágokat.

– Nagyszülők? – kérdezte az anyja, és legyezni kezdte az arcát.

Corrina csendben ült, és a kezeit nézte. Komolyan meglepte, hogy nem vették észre. Már jó egy hónapja határozottan látszott. A szülei nem voltak túl figyelmesek.

– A franc egye meg, ilyen nincs! – csattant fel az apja, azzal kiviharzott.

A fiú a következő héten költözött be.

Valamivel több mint egy évre rá Corrina újra terhes volt. Ezúttal ikrekkel.

Két évre rá ismét gyereket várt, de ezúttal csak egyet, ami megkönnyebbülés volt.

Az anyja Floridába költözött egy Arnold nevű férfival, aki a szigetek között élt egy lakóhajón. Az apja meghalt. A fiú – aki már nem is volt fiú –, meghallva az újabb terhesség hírét, úgy döntött, hogy visszaköltözik a farmra. A disznókkal jól lehet keresni, mondta. És él ott egy lány is, aki korábban összetörte a szívét, de most mégis őt akarja. A gyerekek nem mehetnek vele, közölte, de minden hónapban küld majd csekket. Corrina biztosan megérti.

Corrina megértette. Az emberek néha egyszerűen nem jönnek vissza – ezzel most már tisztában volt. Megcsókolta a fiú arcát, és megnyugtatta a gyerekeket, amikor az apjuk beszállt a furgonjába, és örökre elhajtott.

Újabb év telt el. A mosogató alatti szekrény csak egy szekrény volt.

A reggeli zajos volt. A kisbaba ordított. Az ikrek üvöltöttek. A legidősebb kiabált. Corrina sosem kiabált. Nem volt értelme. Csak az újságot nézte. Valami zörgött. Mintha a szekrényajtó akarna kinyílni. Corrina összeszorította az ajkát, és nem nézett oda. Nincs ajtó a mosogató alatt, ismételgette magának. Most már tudta, hogy soha nem is volt. Vagyis majdnem biztosra vette.

Talált magának munkát is – irattáros lett egy jogi cégnél, az otthonához közel. Ez volt az első igazi munkája, ami nem szabadúszó megbízás volt az interneten. Jól fizettek, és az épületben óvoda is működött, ami még jobb volt; Corrina örült, hogy felvették. Ez azonban azt jelentette, hogy el kellett hagynia a házat.

A tekintete a mosogató alatti szekrény ajtajára vándorolt.

– Mama? – kérdezte Jacob, a legidősebb. Négyéves volt. – Mit nézel?

Mindig nagyon ráérzett az anyja hangulataira. Corrina olvasta, hogy a legidősebbek ilyenek.

– Semmit – felelte. Az ajtó rázkódott. Csak egy kicsit. Teljesen magától. Csak képzelődsz, mondta magának.

– Semmit – ismételte Alice, a lányiker.

– Semmit, semmit, semmit – énekelte Andrew, a párja.

Rufus, a kisbaba még nem beszélt. Ő csak Corrina melle felé nyúlkált, és a száját tátogatta. Mindössze hét hónapos korára már tíz kilót nyomott. Olyan volt, mint egy tank. Ha továbbra is így gyarapodik, az első születésnapja előtt nagyobb lesz az ikreknél.

– Anyu holnap munkába áll – mondta Corrina.

Jacob a homlokát ráncolta, és körülnézett a konyhában, mintha a munka egy sarok lenne, vagy egy bizonyos hely a pult mellett.

– Hová áll?

– Nem messze – felelte Corrina. – Itt, az utcában.

– Apuval?

– Apu nem jön vissza.

– Tudom – vágta rá Jacob kivörösödve.

Corrina áthelyezte Rufust az ölében, hogy meg ne húzza a vállát. A kisfiú vaskos izmai rugdalóztak, vonaglottak, tekergőztek. Mintha egy gorillát szoptatnék, gondolta.

– Nem, együtt megyünk majd – mondta. – Te, a húgod, az öcséid és én. Én majd a pincében dolgozom, ti pedig az oviba mentek. Reggel elsétálunk oda, vacsorára hazasétálunk. Szeretni fogjátok.

– Szerintem nem fogom szeretni – kétkedett Jacob.

– Én szeretem – vetette ellen Alice, mert Alice mindent szeretett.

– Én is szeretem – csatlakozott Andrew, mert Andrew mindent szeretett, amit Alice. Ez megőrjítette Alice-t, ezért fejbe vágta a testvérét egy kockával. Andrew mintha észre se vette volna.

Másnap reggel, mielőtt a gyerekek felébredtek volna, Corrina megállt a konyhában. Nem arról volt szó, hogy soha nem hagyta el a házat. Néha kiment. A boltba. A könyvtárba. És persze az állásinterjúra. De sosem túl hosszú időre. És főleg nem egész napra.

De most már itt az ideje. Hány év telt el? Túl sok. Nagyon régen volt tizenegy. Mégis itt pocsékolja el az életét. Itt az ideje, hogy visszatérjen a világba. A gyerekeivel együtt.

A pillantása a szekrényajtóra siklott. Csak képzeli, vagy ismét mozog? Bizonyosan csak képzeli. De azért benyúlt a levelezős dobozába, kivett egy kék jegyzetlapot és egy fekete jelölőfilcet.

VISSZAJÖVÖK, írta nagy, vastag betűkkel. Nem volt benne biztos, hogy a Főpap tud olvasni, vagy ha tud is, ért-e angolul. Neki azt mondta, hogy Kiválasztottnak lenni részben azt is jelenti, hogy mindenki megérti, és ő is megért mindenkit. Akkoriban nem nagyon hitt a dologban.

– Tehát lehet, hogy ugyanazt a nyelvet beszéljük, és nem is tudunk róla? – kérdezte.

– Hát, lehet – egyezett bele a Főpap –, de annak nem volna sok értelme, vagy igen? Hogy lehetne ugyanaz a nyelvünk, ha két különböző világban élünk?

– Mennyi kettő meg kettő?

– Négy – vágta rá a Főpap –, de ennek mi…

– A matematikánk ugyanolyan. Akkor talán a nyelvünk is.

Végül megegyeztek, hogy erről nem vitáznak tovább, a gondolat azonban most befészkelte magát Corrina fejébe. Ha angolul írja ki, hogy „Visszajövök”, megérti-e a Főpap, tekintettel arra, hogy ő a Kiválasztott, meg minden? Fogalma sem volt, de úgy gondolta, kipróbálja.

Amikor hazaért, a papír ugyanott hevert, és az ajtó csukva volt. A Főpapok még mindig nem jöttek.

Aznap este, miután két órán át igyekezett ágyba dugni a gyerekeket, majd álomba zuhant a kanapén – még csak az arcát vagy a fogát sem mosta meg –, újra Nibiru földjéről álmodott. Évek teltek el az utolsó ilyen alkalom óta; nem is emlékezett rá. Álmában újra az ellenállók táborában volt, az Iygath folyó partján. Az előző éjszakai csatában komoly veszteségeket szenvedtek, és az Iygath felé nyúló sűrű erdőt kihasználva vonultak vissza. A zonni hordák – a zonni fennsíkok lakói, ahol a fák olyan ritkák, mint a felhőkarcolók, azaz sehol egy szál sem – féltek az erdőtől. Valahányszor túl közel jutottak hozzá, nyöszörögtek a rettegéstől.

Az erdő egyelőre biztonságos volt, ám csak idő kérdése, mikor szedik össze a zonnik a közös bátorságukat, hogy félretegyék a félelmet, és eléggé megközelítsék az erdőt, hogy felgyújthassák.

Az ellenállók semmitől sem tartottak annyira, mint a tűztől. A fák voltak a legerősebb védelmezőik, de ezek nagyon könnyen fegyverré válhattak. Mindennap esőért könyörögtek.

Most azonban azzal voltak elfoglalva, hogy megtömjék a hasukat és bekötözzék a sebeiket. Ez az első csaták egyike volt, amelyben Corrina maga is részt vett, és a legelső alkalom, hogy úgy emelte a kardját, ahogy tanították; a pengét a zonni álla alá feszítette, majd a könyökét egyenesre rántva, széles ívben elhúzta maga előtt, ezzel szépen elválasztva a zonni fejét a nyakától. A Főpapok megmondták neki, hogy figyelje meg a testet, miután végzett vele, hátha láthatja, amint a zonni torz lelke kimászik a nyakán, kinyújtja kilenc lábát, és három szájával az égre kiált, mielőtt megremeg, és a földön semmivé lesz. Részletesen leírták a folyamatot – Corrinának egy hétig rémálmai voltak tőle –, és esze ágában sem volt tényleg végignézni, amiről hallott.

Mint kiderült, ez hiba volt. Az egyik zonni lélek viselte a diadémot, amelynek a Kiválasztott fejét kellett volna ékíteni. A Főpapok különféle mesterkedéseinek köszönhetően ez a lélek a legutóbbi csatában felbukkant, majd megsemmisült. Minden másik harcos gondosan megfigyelte a levágottak véres nyakcsonkjából előmászó lelkeket.

– Csak te nem, Corrina – mondta a Főpap. – Úgy értem, hercegnő – javította ki magát sietve, bár Corrinának úgy tűnt, nem őszinte.

– Sajnálom – mondta vagy századszorra. – Egyszerűen nem voltam rá képes.

– Nem képes – válaszolta a Főpap. – Hajlandó. Tudod, van különbség.

Álmában Corrina már nem volt többé tizenegy éves, a Főpap hangja pedig gyanúsan hasonlított az apjáéra.

– Nem az én hibám! – közölte vele felnőtthangján.

– Már hogyne volna? – vágott vissza a Főpap. – De érthető. Végül is ez volt az első lefejezésed. Attól még szerencsétlen eset. Most meg kell találnunk azt a diadémot, mármint ha a horda időközben nem akadt rá. A közös feladatunk pedig sokkal nehezebbé vált.

Corrina kiviharzott.

Odakint egy fiú várt rá – Cairn. Szélesen mosolyogva figyelte, amint közeledik. Úgy tűnt, nem is veszi észre, hogy idősebb.

Corrina ezt nagyon furcsállta.

Akkor valószínűleg mindjárt felébredek, gondolta. Ellenállt a gondolatnak, remélte, hogy Nibiru földjén maradhat, ameddig csak bír. Olyan sok idő telt el, olyan nagyon sok. Hiányzott neki.

– Mész valahová? – kérdezte Cairn.

– Nem – válaszolta Corrina. – Talán. Valójában nem tudom. Még abban sem vagyok biztos, hogy egyáltalán itt vagyok-e.

– Ó, bizony hogy itt vagy – nyugtatta meg Cairn. – De van valami, amit tudnod kell.

Az alakja fakulni kezdett a körvonalainál. Corrina hamarosan felébred.

– Mit? – kérdezte. A torka fájt, mintha lenyelt volna egy halászhorgot. Az élete nem volt boldogtalan, távolról sem. Egyszerűen közömbös volt. Néha úgy érezte, az egész egy üveg formaldehidben úszik. Sztázisban van. A Nibiru földjén töltött év volt az egyetlen időszak, amikor valóban boldog volt.

– A Főpapok nem tudják, miről beszélnek. Ezt vésd az eszedbe.

Corrina összerándult és felriadt.

A mosogató alatti szekrény ajtaja zörögve rázkódott. A nyaka fájt, elaludta. Hülye kanapé, gondolta. Az ajtó újra megzördült.

A torka még mindig fájt. Kihúzta a lábát a kardigánja gubójából, és óvatosan a padlóra tette meztelen talpát. Kiképezték a Lopakodás Nemes Művészetére, és az alapokat azóta is mindennap gyakorolta, hogy elhagyta Nibirut. Olyan volt, mint egy összenyomott rugó.

Nagyon lassan közelítette meg az ajtót. Nagyon gyorsan tépte fel.

Semmi portál.

Semmi Főpap.

Csak egy patkány.

Legalábbis Corrina feltételezte, hogy patkány. Megnyikkant, átrohant a konyhán, és eltűnt a pincelépcsőn.

– FÚJ! – köpte Corrina. – Rusnyaság!

Gyűlölte a patkányokat.

Nibiru földjén kisrágók éltek. Úgy néztek ki, mint a patkányok, és olyan okosak is voltak, de sokkal aranyosabbak. Legalábbis ő aranyosként emlékezett rájuk. Ez itt biztosan patkány volt. Egyáltalán nem aranyos. Igaz?

Odafent megszólalt az ébresztője.

– ANYU! – kiabálta Jacob a saját szobájából. Kétségkívül az ágyán ült, tökéletesen ébren, de odafigyelt az időre. Nézte a napos-holdas óráját, figyelte a percek múlását, várta az időt, hogy bemehessen az anyja szobájába, és felébreszthesse.

– Hallom, drágám! – kiáltott vissza.

A keleti ablakban megjelent a hajnal rózsaszín csíkja. A szekrényajtó újra megremegett.

– Hülye patkányok – morogta Corrina, és felment az emeletre, hogy lezuhanyozzon. Ebédszünetben majd felhív egy irtócéget. Ha el nem felejti.

Az első munkahete végéig hétszer álmodott Nibiru földjéről. Néha tizenegy éves volt ezekben az álmokban, néha annyi, mint a valóságban, de mindannyiszor meg kellett oldania a gyermekfelügyeletet, hogy csatába mehessen.

A tizennegyedik éjjelen azt álmodta, hogy Jacobot tanítja védekezni és döfni egy fakarddal.

A huszonegyedik éjjelen azt álmodta, hogy a hátára szíjazott Rufusszal együtt lovagolt a zonni horda közepébe. A csatakiáltása tökéletesen összeillett a gyerek etess-meg-bőgésével.

A huszonnyolcadik éjjelen azt álmodta, hogy az ellenállók teljes köre előtt szállt szembe a Főpapokkal.

– A tervetek ostobaság! – kiabálta, miközben a gyerekei a lábszárába kapaszkodtak. – És még többen fognak ok nélkül meghalni egy háborúban, amely már így is túl sokáig elhúzódott! – Rufus zokogott. – Nőj fel! – süvöltötte Corrina, és utólag nem tudta volna megmondani, hogy a Főpapnak szánta-e vagy Rufusnak.

– Adj nekik! – kurjantotta Cairn, aki egyértelműen úgy vélte, hogy a Főpapnak.

– Tizenegy évesnek kellene lenned! – vágott vissza a Legfőbb Főpap paprikavörös arccal. – Nem volna szabad véleményt formálnod! Meg… hogy is hívják azokat az izéket, amiket össze kellett szednie, amíg olyan sokáig készülődött?

– Tamponnak, excellenciád – válaszolta az egyik alacsonyabb rangú Főpap.

– Pontosan. Meg a melltartók! Azoknak sincs itt semmi keresnivalója. Sem a véleményednek! Vagy ezt már mondtam?

– Igen, excellenciád, de attól még éppolyan igaz.

– Nem olyan rendkívüli dolog betenni a csomagba egy melltartót – közölte Corrina. – Vagy pár tampont. Fogalmam sem volt, meddig leszek itt. Pelenkatáskát is hoztam, az nem zavar?

– Az első alkalommal semmit sem hoztál – fújt a Főpap.

– Igaz. De akkor tizenegy éves voltam.

– Jobban kedveltelek tizenegy évesen.

– Én viszont téged kevésbé – mosolygott rá Corrina. – Most szörnyen kedvellek.

Ezzel felébredt. A szekrényajtó zörgött. A homloka viszketett. Kimászott az ágyból, és végrehajtott egy tökéletes Farkas Vesztét, a puha nyuszis papucsát használva kard helyett. Az izmai minden mozdulatra pontosan emlékeztek; éppen a megfelelő szögbe állították a csontjait.

– Anyu? – kérdezte Jacob. – Mit csinálsz?

– Reggelit – válaszolta Alice.

– Reggelit – ismételte Andrew, hogy le ne maradjon.

És Corrina rendbe szedte és elvitte őket a munkahelyére. A patkány a pincelépcső tetejéről figyelt. Persze hogy patkány volt. Corrina látta a szeme sarkából. Hosszú, hegyes füle volt, mint a nibirui kisrágóknak.

Este benézett a mosogató alá. Portált nem talált. A jegyzetlap még mindig ott volt, bár most mintha valami fura, ferde vonalat is látott volna rajta, amire nem emlékezett.

Aznap éjjel Nibiru földjéről álmodott. Ismét.

Néhány nappal később a főnöke meglátogatta az irattárban. Idősebb úriember volt, nagyjából az apjával egyidős – mármint, ha az apja még élt volna. Széles, lágy keze volt.

– Nézze, Corrina – kezdte –, meg kell beszélnünk valamit.

Corrina szíve összeszorult. A mosogató alatti szekrényre gondolt, és a férje távolodó furgonjára. Az emberek elmennek, és nem jönnek vissza, gondolta.

– Kirúg? – kérdezte.

– Micsoda? – A főnöke őszintén megdöbbent. – Nem! Dehogyis. Mindenkinek az a véleménye, hogy nagyszerűen beilleszkedett a mindennapi folyamatokba, és senki sem tudná már elképzelni a működésünket maga nélkül.

Corrina megkönnyebbült. Legalább ez megvan.

– Figyeljen, kocsival jött ma munkába? – A főnöke hangja mély volt, komoly, az arca csupa aggodalom.

– Nem – felelte Corrina. – A kicsik meg én jobban szeretünk sétálni.

– Rendben – biccentett a férfi. – Kerítek valakit, aki biztonságban hazakíséri. Itt van egy úr a rendőrségtől, aki mindjárt szeretne váltani magával néhány szót. Vettem a bátorságot, és őrizetet kértem a házára. Ma bejött egy férfi, és maga után érdeklődött. Aztán a gyerekeit akarta látni. Végül fenyegetőzni kezdett, hogy mindenkit lemészárol, aki az útjába áll.

– Lemészárol? – ismételte Corrina. – Ezt a szót használta? Lemészárol?

– Jelent ez valamit a maga számára?

– Nem – vágta rá Corrina faarccal. – Egyáltalán nem.

– Viszont a pasas fegyvert viselt.

– Pisztolyt? Jóságos ég!

– Nem – ingatta a fejét a főnöke. – Ennél furcsább a helyzet. Egy kardot. Randall és Julia a könyvelésről rávetették magukat, amikor nem nézett oda, és elszedték tőle. Most őrizetben van. De egyfolytában maga után kérdezősködött.

– Hogy néz ki? – kérdezte Corrina, pedig már tudta.

– Öreg – felelte a főnöke. – Fura ruhákat visel. Hosszú, szürke szakálla van.

Beszélt a rendőrökkel, aztán hazakísérték. Megnézte a mosogató alatti szekrényt. Nem látott ajtót. Nem látott portált. Csak véletlen egybeesés volt. Most már a patkánynak sem látta nyomát.

A Főpapok nem jöttek. Nem is jönnek soha. Nem ő a Kiválasztott. Nibiru földje nem létezik.

A negyvenkilencedik éjjel újra Nibiruról álmodott. Hétszer hét éjszaka, hétszer hét álom. Fontosnak érződött. Álmában mezítláb sétált át bogyóktól roskadozó bokrok között. Ahány lépést tett, a bogyók megduzzadtak és kifakadtak, a levük megfestette a lábát. Néha le-lenyúlt, áthúzta csészévé formált kezeit az ágak között, és beleöntötte a szájába a tenyerébe hullott bogyókat.

– Ne edd meg mindet – szólalt meg egy hang. Cairn volt. Akárhol megismerte volna.

– Örülök, hogy látlak – mondta Corrina.

– Hát persze, hiszen csodálatos vagyok.

Corrina megfogta a kezét – most tizenegy éves volt. Sétáltak. Huszonkét éves volt. Cairnre nézett, és megint tizenegy éves volt. Félrefordult. Huszonkettő.

Egy sziklaszirthez értek. Odalent, a völgyben gyülekeztek az ellenállók. Fáradtak voltak, fáztak, lerongyolódtak. A gyerekeik éheztek. Odaát, a Rengeteg szélén túl, a zonni horda ápolgatta sebeit. Fáradtak voltak, fáztak és lerongyolódtak. A gyerekeik éheztek. Corrina nagyra nyitotta a szemét.

– Nincs hová menniük – jelentette ki. Maga sem hitte, hogy korábban nem vette észre.

Cairn a fejét ingatta.

– A Főpapok mondták a Királynak, hogy mérgezze meg a zonni fennsíkokat. Valamiféle varázslattal. Az állatok elpusztultak, a víz ihatatlan, a fű elfonnyadt, a gabona megölte, aki csak evett belőle. Teljes katasztrófa. Menedékért jöttek ide, de háborúzó seregnek nézték őket. Sajnos tényleg nagyon jól háborúznak.

Corrina zsebre dugta a kezét.

– Feltéve, hogy én vagyok a Kiválasztott… – kezdte lassan.

– Alighanem még mindig te vagy – mondta Cairn.

– Hát, én nem jelenteném ki ezt csak így.

– Te nem olvasol meséket? – kérdezte Cairn bosszúsan. – Ha kételkedsz a kiválasztottságodban, az gyakorlatilag pont bebizonyítja, hogy te vagy az.

Corrina csak legyintett.

– Ha én vagyok, az azt jelenti, hogy birtoklom a nyelveken szólás képességét, igaz? Mármint, többek között. Vagyis mindkét oldalhoz szólhatok. Le tudnám tárgyalni a békét.

Cairn hallgatott.

– Tudod, megölték a szüleimet. Úgy vágták le őket, ahogy ott álltak. – A keze élével törölte meg a szemét. Végül is még mindig kisfiú volt; ő nem nőtt fel.

– Te is sok szülőt megöltél közülük – vetette ellen Corrina. – Ahogy én is. Többet, mint szeretném. Talán ideje, hogy véget vessünk neki. Műveljük a földet. Építsünk. Osszuk meg, amink van. Nem újdonság, az emberek csináltak már ilyesmit korábban is. Működhet.

– Vagyis visszajössz? – nézett rá Cairn reménykedve.

– Ha tudok. Már nem vagyok tizenegy éves, látod. És hoznom kell a gyerekeimet is. Milyen az óvodai helyzet?

– Óvodai? – ráncolta a homlokát Cairn.

– Mindegy, majd kitalálunk valamit.

– Akárhogy is – mondta Cairn, és a szütyőjébe nyúlt –, erre szükséged lesz. Tegnap találtam. Nem mutattam meg a Főpapoknak. Nem bízom benne, hogy helyesen cselekednének.

Azzal átadott Corrinának egy arany diadémot. Súlyosan simult a kezébe, zümmögött a benne élő varázstól.

A saját ágyában ébredt. A lába csupa bogyólé volt, és még mindig a diadémot szorongatta.

– Hát akkor – mondta.

Amikor a Főpapok meghallották a hívást, épp az ellenállás táborának közepén álltak, és a hadjárat terveit elemezték, amelyről azt remélték, egyszer s mindenkorra elpusztítja a zonni hordákat. Vérfürdő lesz, mindkét oldalon, de meglehetősen biztosak voltak benne, hogy ez a harc lesz a végső. Az ellenállók azonban ellenálltak.

– Gyávák – morogta az egyik pap a szakállába.

Ekkor jelent meg az ajtó – ott, a semmi közepén.

És megszólalt egy hang.

– A nevem Corrina – közölte, és a föld, az ég, az erdő is visszhangozta. Az emberek csontjában zengett. Az ellenállók térdre estek. – Én vagyok, akit Kiválasztottnak neveztek.

– Megmenekültünk! – kiáltotta valaki. Meglengették a Kiválasztott arcképével díszített zászlóikat. Valaki dalba kezdett.

A Főpapok elszántsága megingott. Abban bíztak, hogy a csata után hozzák majd vissza a gyereket. Nem hagyhatták, hogy meghaljon, és egészen biztosan nem hagyhatták, hogy megundorodjon a vérontástól. A háború nem kellemes a gyerekek számára. Ezért is küldték el az elején. Jobb, ha nem látja.

– Nahát, hercegnő! – kiáltott fel a Legfőbb Főpap. – Hogy a csodába voltál képes megnyitni a portált?

A diadém. Már tudta. Nála van a diadém. De hogyan? Most már ő irányítja a portált. Ez baj lehet.

– Szeretném, ha a Főpapok átjönnének egy megbeszélésre – mondta a hang. – Csak egy percre.

– De…

– Most azonnal.

A Főpapok morgolódtak. A portál nagyon igénybe vette a térdeiket. Ráadásul az egyikük már átment, és nem tért vissza. Vele mi lett? Szerették volna ezeket kimondani, de az ellenállók figyelték őket, úgyhogy nem tehették.

Egyesével átsorjáztak a portálon.

A Kiválasztott lakomát készített. A Főpapok, bár jobban ettek, mint az ellenállók közül bárki, hallották néha a gyomruk korgását. Ahogy most is. Az asztal patyolattiszta volt, valami ezüstfényű fém keretezte. Hát persze, a Kiválasztott királynőként él a saját országában. Ez csak természetes.

– Üljetek le – mondta a Kiválasztott.

Időközben felnőtt. Elmagyarázta nekik, hogy az idő másként folyik a portál két oldalán. Mint az óceán áramlatai, az idő vizei is néhol lassan, nyugodtan áramlanak, máshol egy meredek lejtőn zubognak lefelé. De mivel a két világ két külön áramlathoz tartozik, ezek nem feltétlenül függnek össze. Fogalma sem volt, mikor térhetnek vissza Nibiru földjére, de remélte, hogy ha a portál nyitva van, az időáramok némileg összehangolódnak.

A Főpapok nem figyeltek rá. Szalámi hevert előttük, és zsemlék, és muffinok, és sajt. Gyümölcsök. Corrina anyjának híres receptje szerinti chili. Aprósüti. Egy tálban szőlő. Rávetették magukat.

– Leírtam, hogy kell használni a sütőt. A fagyasztóban vannak félkész egytálételek – mondta Corrina. A csípőjén egy kisfiú ült, a kezében egy tömött táskát fogott. A többi gyerek hátizsákot viselt.

És Corrina fején ott volt a diadém.

– Hercegnő… – motyogta a Legfőbb Főpap teli szájjal.

– Megyek, és kitárgyalom a békét – jelentette ki Corrina, és átterelte a gyerekeit a portálon. – Anyu máris jön utánatok – súgta oda, de a gyerekeknek nem kellett biztatás. Az apró ajtók mögött rejlő alagutaknál nem volt számukra izgalmasabb dolog a világon. Corrina maga is így gondolta tizenegy éves korában.

– De azt nem teheted – ellenkezett a Legfőbb Főpap. – A zonnik barbárok.

– Mindenki az – mondta Corrina. A portált nézte. A diadém zümmögött a homlokán. Felemelte a kezét, és a nyílás nagyobb lett a mosogató mögött. Nagy lendülettel, maga alá húzott lábakkal felpattant a pultra; az izmai készen álltak az ugrásra. Rufus nyöszörgött gyönyörűségében. Corrina csókot nyomott fényes, kopasz feje búbjára.

– De hercegnő… – kezdte egy másik Pap.

– Csak egy hét. Aztán visszajövök.

– De…

– Óvjanak az istenek, amíg távol vagyok! – vigyorodott el Corrina, azzal besiklott a sötétbe, és lezárta maga mögött a portált.

Nibiru földjén az elmúlt évezredben újra és újra elmondták a Királynő-anya történetét, és a Szentek Csoportjáét, akik beléptek a sötétségbe, hogy visszahozzák a trónjára, hogy meggyógyíthassa a birodalmat. És a királynő visszatért, és meggyógyította a birodalmat. A zonnik és a nibuk keze, szíve, otthona és élete összekapcsolódott, és ezerévnyi béke köszöntött be a Királynő-anya uralkodása után. A Szentek sikerrel jártak, de szörnyű árat fizettek érte. A portál bezárult, és soha többé nem nyílt ki újra. A zonnik és a nibuk minden évben visszatértek oda, ahol utoljára kitárult, és füstölőt égettek, és daloltak, és hálaadó imákat mondtak.

És az évek teltek, és a Szentek nem tértek vissza.

Miks-Rédai Viktória fordítása

VÁLOGATOTT FALATOK

Vina Jie-Min Prasad

Vina Jie-Min Prasad (vinaprasad.com) szingapúri író, aki a világgépezet megdöntésén fáradozik. Ért a történelemkutatáshoz, a tartalomfejlesztéshez és még kismillió egyéb dologhoz. Novellái olyan antológiákban és magazinokban jelentek meg, mint a Queer Southeast Asia: A Literary Journal of Transgressive Art, a HEAT: A Southeast Asian Urban Anthology, a Fireside Fiction, a Clarksworld és az Uncanny Magazine.

Valamennyi ismert hamisítvány kudarctörténet. Azok az alakok, akikről a híradóban mesélik, milyen bravúrosan próbálták átverni a rendszert hamis csekkjeikkel vagy reneszánsz mesterműveikkel, sikeres művészeknek ugyan talán nevezhetők, de hogy hamisítóknak csapnivalók, az biztos.

A legjobb hamisítványok azok, amelyek senkinek nem szúrnak szemet: egy műkereskedés raktárában penészedő, másodrangú csendélet, egy elrongyolódott 50 jüanos bankjegy valami pénztárgép fiókjának legalján, vagy mondjuk egy résnyire tárt ajkak közé becsusszanó, mesterségesen nyomtatott matsuzaka marhahússzelet.

A marhahús-hamisítás sokban hasonlít a grafikasokszorosításra: a folyamat megannyi lépése során a végterméknek kell lebegnie az ember lelki szemei előtt. Ha a hús vörös része túl sötétre sikerül, romlottnak tűnik majd, ha a fehér túl tiszta, mesterségesnek. Olyan hatást kell keltenie, mintha a hús szarvasmarhából származna, ezért a vörösét az izomrostok közötti átmeneteket mímelendő fehér pöttyökkel, foltokkal és rovátkákkal kell meghinteni. A szarvasmarhák ugyan hasonlóak, de messze nem egységesen azonosak – az alapvető külső megtervezése után az erezetet fraktálokkal kell véletlenszerűsíteni. Annak érdekében, hogy a hússzeletek pereme hitelesen rojtos legyen, muszáj kézzel felszeletelni őket, nem szabad lustán a bionyomtatóra bízni a feladatot.

Ha az ember jól csinálja, a többnapi kalibrálás és nyomtatószidás eredménye másodpercek alatt csusszan majd le valakinek a nyelőcsövén.

Helena Li Yuanhui, a Pompás Marha Vállalat egyetlen tagja érti a módját, hogyan kell jól csinálni.

A trükk az, hogy nem lehet túl becsvágyó. A legtöbb hamisító apróságokon csúszik el: néhány alig észrevehető, korszakidegen pigmenten, egy túl művinek ható repedésen az olajfestékrétegen, vagy egy a kelleténél hajszálnyival odébb elhelyezett útlevélvízjelen. Minél összetettebb a munka, annál nagyobb az esélye valamilyen végzetes ballépésnek. Szerény megbízásoknál, kicsi és állandó klienskörnél kell maradni, és idővel a Pompás Marha Vállalat elég profitot termel majd, hogy Helena megengedhesse magának a teljes névváltoztatást, meglépjen Nankingből, és mindenestül elfelejtse az egész ügyet.

Helena éppen marhahúst pakol a fagyasztóládákba, hogy a drónok kiszállíthassák, amikor iKontakt szemüvege lencséjén értesítés jelenik meg. A lány felsóhajt, lejjebb veszi a fülhallgatóján a hangerőt, és fogadja a hívást.

– Helló, Mr. Chan, átváltana egy biztonságos csatornára? Nem bonyolult, csak a lakatikonos gombot kell megkoppintania.

– Badarság! – harsog Mr. Chan. – Ha a kormány el akarna kapni minket, mostanra már megtette volna. Akárhogy is, csak azért hívom, hogy közöljem, mennyire elégedett voltam a legutóbbi szállítmánnyal. Milyen kár, hogy a tehetsége gyümölcsét, azt a rengeteg munkát másodpercek alatt behabzsolják… Mondok magának valamit, kislány, a következő marhaspecialitásomról majd azt mesélem mindenkinek, hogy egy olyan flancos vertikális farmról szereztem hozzá a húst. Biztosra veszem, hogy akkor csak úgy áradoznának!

– Kérem, ne tegye – mondja Helena, gondosan ügyelve rá, hogy ne lehessen kihallani a hangjából kantoni akcentusát. Valahányszor huzamosabb ideig mellőznie kell a társas érintkezést, kiütközik rajta, márpedig az elmúlt néhány hónap során pontosan ez történt. – Jobb, ha senki sem foglalkozik vele.

– Tudja, Helena, maga kiváló munkát végez, de roppantmód aggódom az önbecsülése miatt. Ha én akár csak hasonló minőséget tudnék nyomtatni, mint ön, ragaszkodnék az elismeréshez. Hadd meséljek egy tanulmányról, amit a lányom küldött át… szóval a kutatások alapján a barátok nélküli emberek állítólag hajlamosak… – Mr. Chan egyre csak mondja és mondja, miközben Helena felcímkézi a ládákat: Grilliam Shakespeare, Gyuuzen Sukiyaki, Kövér Chan Étterme. Aztán, mielőtt Helena hangulata még nyomottabbra fordulhatna, szerencsére befejezi. Mielőtt a kézbesítési iroda felé venné az irányt, ahonnan a drónok indulnak, a lány leveszi az iKontaktját, hogy legyen egy kis ideje felocsúdni az örömáradatból, amit Mr. Chan rázúdított.

Mire visszaér, öt nem fogadott hívás várja. Periferiális látómezejében piros telefonikon villog, aztán eltűnik, és a bejövő hívásértesítés veszi át a helyét. Biztonságos, névtelen vonalon érkezik, ami merőben eltér a megszokottól. A lány a fülébe pöccinti a hallgatót.

– Igen, Mr. Chan?

– Nem Mr. Chan vagyok – szól bele valaki. – Megbízásom van a Pompás Marha Vállalat számára.

– Értem, uram. Megmondaná, hogy hívják, és mire van szüksége? Ha határidőt is tudna adni, az hasznos lenne.

– Névtelen óhajtok maradni – feleli a másik.

– Persze, megértem, a titoktartás fontos. – Helena elfojtja a késztetést, hogy forgassa a szemét, amiért a fickó ennyire fölöslegesen titokzatoskodik. – Szóval, mondana valamit a határidőről és nagy vonalakban a megbízásról?

– Augusztus 8-ig 200 T-bone sztékre van szükségem, 38,1–40,2 milliméter vastagságúakra. – Helena lencséjén felugrik egy értesítés, hogy töltse le a t-bone_info.KZIP nevű fájlt. Az elmúlt néhány hónap során a lány legambiciózusabb munkája az volt, hogy Gyuuzen erezett szeleteket rendelt a szukijakijához, és már az is a kapacitása határait feszegette. Erre most ennyi szték? Kizárt.

– Sajnálom, uram, de nem hiszem, hogy a vállalkozásom képes ekkora mennyiséget kezelni. Esetleg megpróbálhatná…

– Én meg azt hiszem, hogy igenis érdekli a megbízás, Helen Lee Jyun Wai.

A picsába.

Ha az ember ismeri a megfelelő fogásokat, egy Sculpere 9410S-t alig fél óra alatt szét lehet kapni. Kézzel kiszedi a sejtpatronokat, majd lecsúsztatja a külső burkot, hogy hozzáférjen a csavarokhoz, és levehesse a nyomtatófejeket, mielőtt nekilátna szétszerelni a tápegységet. Jelen esetben akad pár extra lépés – például el kell távolítani a „Hongkongi Tudományos Egyetem tulajdona” és az „A5-ös Bionyomtató Laboratórium” feliratú matricákat –, de némi ragasztóoldó spré bevetésével tartható az ütemterv. Ideális esetben Helena inkább új nyomtatót venne, de muszáj tartogatnia a pénzét, amíg megpattanhat Nankingból, és véglegesen nevet változtathat.

Nem számít kirúgásnak, ha önszántadból lépsz meg, mielőtt kicsaphatnának, mantrázza önmagának, még ha tisztában is van vele, hogy ez hazugság.

Az ügyfelek prioritásait már az átküldött dokumentumokból is ki lehet következtetni. Például Mr. Chan mindig mellékel néhány receptet, amelyeknek a bevezetését éppen fontolgatja, és Miss Huang a Gyuuzenből többnyire megmutatja, milyen erezetmintákat szeretne. Ez az új kliens a jelek szerint csatolt egy komplett dokumentumot, ami mást sem tartalmaz, mint a büntető törvénykönyv legújabb kiegészítéseit, különös tekintettel a Helenát érintőekre („ötéves elévülés”, valamint „lehetséges halálbüntetés”), amelyeket segítőkészen, neonsárgával még ki is emelt.

Sajnos a specifikációk listáját már nem sikerült hasonlóan akkurátusan összeállítania.

– Helló megint, uram – üdvözli Helena, amikor visszahívja. – Elolvastam az átküldötteket, de ennél tényleg többre lesz szükségem, hogy nekiláthassak a munkának. Meg tudná mondani a pontos méreteket? A vastagságon kívül a hosszúság és a szélesség is kelleni fog.

– Ott van benne. Tanuljon meg olvasni.

– Uram, feltűnt, hogy kitöltötte a vonatkozó rubrikákat – mondja Helena a fogát csikorgatva. – Csakhogy mi nyomtatócég vagyunk, nem farm. Ahhoz, hogy rendesen elvégezzem a munkát, annál több részletre van szükségem, mint hogy „16-18 hónapos, gabonán hizlalt Herford marha”.

– Ha nem tévedek, járt egyetemre. Biztosra veszem, hogy képes kikövetkeztetni ilyen alapvető dolgokat, még ha lediplomáznia nem is sikerült.

– Haha. Hát persze. – Helena ellenáll a késztetésnek, hogy kitépje a fülhallgatóját. – Már rajta is vagyok. Ugyanakkor még ott van a fizetés kérdése…

– Á, igen. Nincsenek kétségeim, hogy a Yuen család változatlanul ég a vágytól, hogy bíróság elé vigye az ügyet. Mit szólna ahhoz, hogy maga elvégzi a munkát, én pedig cserébe nem tudatom velük, hol rejtőzködik?

– Sajnálom, uram, de még így is kénytelen vagyok ragaszkodni egy kezdeti letéthez, hogy fedezhessem a nyomtatás költségeit, a Herford mintákról nem is beszélve. – Amik amúgy már el vannak mentve a bioreaktorba, de neked ezt pont nem kell tudnod.

– Ám legyen. Napi rendszerességű beszámolót várok – mondja Mr. Névtelen. – Tisztában vagyok vele, hogyan kezeli a határidőket. El ne bassza.

– Semmiképpen – mondja Helena. – De ha már szóba került a határidő… esetleg eltolhatnánk valamennyivel? Erre a munkára négy hét meglehetősen kevés.

– Nem – vakkantja Mr. Névtelen kurtán, azzal bontja a hívást.

Helena nagyon lassan fújja ki a levegőt, nehogy sikoltozni kezdjen, aztán rászán egy pillanatot, hogy kantoniul elátkozza Mr. Névtelent és az egész családját.

Fizikai képtelenség négy hét alatt elkészíteni a terveket, és még ki is nyomtatni őket, hacsak nem jön rá, hogyan alakíthatná át a nyomtatóját időgéppé; márpedig ha ez összejönne, akár vissza is mehetne a múltba, hogy utólag rendbe hozza az elmúlt pár évét, sőt akár a teljes életét. Ha annak idején inkább művészeti szakirányt választott volna, mostanra talán dizájner lehetne – vagy, a francba is, ha már álmodozik, miért is ne a következő Raverat, a következő Mantuana. Nem pedig egy szaros betonkaszniban, a múltbeli hibái romjain tengődő, bukott művész.

Egy ideig csak támasztja a falat, újra kifújja a levegőt, aztán bejelentkezik egy proxy szerverre, és nekilát megfogalmazni egy asszisztenst kereső hirdetést.

Lily Yonezawa (darknetes felhasználóneve: yurisquared) két perccel reggel kilenc előtt jelenik meg Nanking High Tech Ipari Parkjában. Alacsony lány, haja hosszú és fekete, iKontaktjának lencséje kör alakú. Bő, laza, zöldessárgával elegyedő fehér csíkos kosztümöt visel, karján hatalmas prizmaperec tündököl. Ehhez képest Helena farmerben és a legkevésbé lyukacsos fekete blúzában érkezik, ami egy fokkal még mindig jobb, mint a szokásos, mioglobinfoltos pólóból és boxeralsóból álló szerelése.

– Tehát – kezdi Lily hadarva, enyhe mandarin akcentussal, ahogy belép az irodába. – Itt marhahús készül, ugye? Miután megadta a címet, leszedtem pár adatot, remélem, nem gond… na de minek a nyomtatásához, tervezéséhez, kivitelezéséhez vagy akármijéhez kell a segítségem? Tudom, hogy azt írtam, cukrász- meg pékhátterem van, de tökre kapható vagyok bármire! – Elszántsága bizonyságaként a levegőbe öklöz. Bő prizmakarkötője fel-le csúszkál a csuklóján.

Helena fásultan pislog Lilyre, mint aki az éjszaka nagy részét azzal töltötte, hogy szalonképessé tegye az irodáját. Úgy dönt, lemond a felkészítésről, mivel semmi sem utal arra, hogy Lilynek erre szüksége lenne.

– Mit tudsz a marhahúsról?

– Az exbarátnőmmel egy rakat gazdasági dokumentumfilmet néztünk, ha ez számít.

– Nem számít. Itt, a Pompás Marha Vállalatnál…

– Ja, jut eszembe, van logód? Rákerestem a cégjegyzékben, de nem nagyon találtam semmit. Tervezzek egyet?

– Itt, a Pompás Marha Vállalatnál hamis marhahúst gyártunk, amit éttermeknek adunk el.

– Ilyen szójás balhét?

– Házilag klónozott sejtkultúrákat – folytatja Helena. – Többnyire matsuzakát, esetleg némi Herfordot, ha az ügyfél külön kéri. – A sarokban zümmögő bioreaktor felé int.

– Várj, a hamis kaja nem valami olyasmi, mint azok a kalcium-karbonátból gyártott kamutojások? Ha valódi szarvasmarhasejteket használsz, akkor ez nekem nagyon is igazinak tűnik. – Nyilvánvaló, hogy Lily felfogása arról, mi számít valódinak vagy hamisnak, jóval gyakorlatiasabb, mint amit a Kínai Népköztársaság Állami Minőség-ellenőrzési, Vizsgálati és Karantén Hivatala magáénak vall.

– Nem, inkább… Szóval tegyük fel, hogy lóg a műkereskedésedben egy festmény, amiről azt állítod, valamelyik híres festő műve. Már csak a név rengeteg látogatót hozna, kritikák születnének a régi mesterekre jellemző fényábrázolásról, érted, „el sem hiszem, mennyire valósnak hat, holott évszázadokkal ezelőtt készült”, és a többi. De ha erre azt mondanád: hé, figyi, ezt a remekművet valójában egy névtelen senki festette, csak hazudtam a származásáról… szóval, a festmény ettől még ugyanaz lenne, csak a közönség visszakövetelné a pénzét.

– Á, értem – mormolja Lily a bioreaktort vizsgálgatva. Amikor az egyik ujjpercével megkocogtatja a gép fényes polimer felszínét, karkötője nekiütődik. Helena megállja, hogy összerezzenjen. – Na de, legális egyáltalán ez az egész húshamisítós izé?

– Egyelőre nem illegális – feleli Helena. – Inkább amolyan szürke zóna.

– Remek! – Lily öklével a tenyerébe csap. – Tehát akkor, hogy segíthetek? Simán benne vagyok bármiben! Részemről az is oké, ha az irodát kell kitakarítanom… azta, ez aztán poros, talán tényleg az lenne a legjobb, ha kipucolnám, nehogy…

Helena emlékezteti magát, hogy azért egy segéd végül is nem árthat. Wolfgang Beltracchi is csak az asszisztense segítségével tudott igazán nagyszabású hamisítványokat készíteni, és végül még ahhoz is elég jól kijöttek, hogy összeházasodjanak és gyerekük szülessen, sőt még ki se nyírták egymást.

Persze végül elkapták a Beltracchi házaspárt, szóval talán nem kellene túlzottan optimistának lennie.

A vágásra való várakozás során nagyfokú stresszt átélő szarvasmarhákat a szaknyelv sötéthúsnak nevezi. A feszültség hatására teljesen kimerítik a glikogéntartalékaikat, és a húsuk a vágást követően vörösesfeketévé válik. A sötéthús általánosságban véve alacsonyabb minőségű.

Mészárszékre szánt, alacsonyabb minőségű személyként Helena tökéletesen át tudja érezni, min mehetnek át ezek a marhák. Mivel a karbantartók rendszeresen átfésülik az ipari parkot poloskák és külső kamerák után, Mr. Névtelen rászokott, hogy szemcsés légi felvételeket küldjön Helenának önmagáról, amelyek mellé keményebb munkára utasító felszólításokat is mellékel. Ennek persze nincs különösebb hírértéke – Helena eleve tisztában volt vele, hogy megbízója szinte mindent tud róla, és persze a drónok elég olcsók –, de akkor is. Néha, amikor reggelente Lily bedörömböl az ajtón, Helena pánikszerűen riad fel álmából, mielőtt leesne neki, hogy nem Mr. Névtelen jött látogatóba. Az sem segít, hogy Lily legfinomabb kopogtatásának ereje felér egy átlagos jobbegyenessel, ami azonnal padlóra küld.

Helena mostanra bevezette Lilyt az alapokba; a másik meglepően gyorsan tanul. Nem tart sokáig önállóan kiokoskodnia, hogyan véletlenszerűsítse a zsírerezetet a Fractalgenr8 programmal, sőt még azt is rá lehet bízni, hogy kinyomtassa, majd előkészítse a drónokkal végzett szállításra a Gyuuzennek és a Kövér Channak szánt marhahússzeleteket. Nem a legjobb megoldás, de Helena így legalább összpontosíthat a T-bone szték alapmodelljére, ami a valaha volt legbonyolultabb tervezőmunkájának bizonyul.

A T-bone szték két húsfajta – sovány szűzpecsenye és zsíros szalonna – kombinációja, melyeket kemény gerinccsont választ el egymástól. Már csak késsel belevágni is szinte vallásos élmény: látni, ahogy a penge alatt szétmálló, vörös hús alól kitűnik a fehér csont, miközben a zsír apró tócsába gyűlve csöpög a tányérra. Legalábbis ha az ember hihet a felsőbb körök gasztroblogjainak. Valójában inkább olyasmiket írnak, hogy „OMFG ez jooooo”, „ettol a csonttol én is csontkemeny leszek lol”, vagy „haha, ezt ultrahangosan letisztitom a gyujtemenyembe!!!”, Helena ugyanakkor szereti úgy képzelni, a fogyasztók ennél azért egy fokkal összetettebb véleményt akartak megfogalmazni a maguk suta módján.

A fő problémát a referenciák hiánya jelenti. A legtöbb hozzáférhető fénykép csak felülnézeti perspektívát nyújt, így Helenának elmosódott videókból és jelszóval védett izomszövet-adatbázisok demóiból kell következtetnie, és ezekből nem valami könnyű kihámozni, pontosan hogyan is tapad a hús a csontra. Ősrégi tanulmányokon kénytelen átrágni magát; diagramokon, amelyekből kiderül, hol a legcélszerűbb belemetszeni a húsba a hasznos mennyiség maximalizálása érdekében, és amelyek számszerűsítik a különbséget a porterhouse és a T-bone között, ahelyett hogy szimplán közölnék: szevasz, ha ezt jó pár évtizeddel később, a jövőben olvasnád, gyorsan elmondom, hogyan készíthetsz fasza sztékmásolatot. Helena legszívesebben kirohanna az irodából, és kiüvöltené magából a kétségbeesését, de attól tart, Lily a cég iránti szolidaritásból vele tartana, márpedig amilyen formájuk van, Mr. Névtelen biztosan rögtön tudomást szerezne Lily létezéséről, hiába próbálta Helena hatalmas műgonddal eltitkolni újdonsült asszisztensét a fájlokban és a jelentésekben, és ááá de rohadtul ráférne már egy kis alvás.

Közben Lily már előkészítette a nyomtatást, mármint abból ítélve, hogy éppen körbe-körbepörög Helena tartalék irodai forgószékén.

– Hé, Lily – szól oda neki Helena, elfojtva egy ásítást. – Mit szólnál, ha most ezzel szórakoznál egy picit? Ez egy T-bone szték alapmodellje. Egyelőre elég, ha csak nagyjából megérted a rostextrudálást és a térképezést. Próbálgasd, hátha sikerül valamennyire lekövetned a referenciafotókat. Ne parázz, van biztonsági másolatom. – Azt már csak gondolatban teszi hozzá: Sok sikert a lehetetlenhez. Mire felébredek, garantáltan fejből fogod vágni a „visszavonás” billentyűparancsot.

Helena arra ébred, hogy Lily vidáman dudorászva szemlél egy csaknem teljesen kész T-bone modellt, amely a képernyőjén forog. Helena gyorsan pislog kettőt – de még mindig látja. Lily játszi könnyedséggel csatolja a csonthoz a maradék húst, zsírt és porcot, és közben enyhén el is torzítja azokat, hogy szervesen illeszkedjenek.

– Mit művelsz? – szakad ki Helenából.

Lily a karkötőjével babrálva szembepördül vele. – Izé, elrontottam?

– Fordítsd meg egy kicsit, hogy fentről is lássam. Hogy csináltad?

– Egy kicsit hasonlít az emberi gerincoszlopra, nem? Ahhoz meg könnyű referenciát találni. – Lily kétszer megpöccinti a képernyőt, mire megjelenik rajta egy emberi test anatómiai keresztmetszete. – Látod, hogyan kapcsolódik itt és itt? Szimplán ezt használtam mintának, és tádámm!

Uff, gondolja Helena. Tényleg odébb vannak már azok az egyetemi évek, ha sikerült megfeledkeznem az alapvető emberi anatómiáról.

– De várj, jó ez így? Vagy elcsesztem?

– Nem, nem – rázza a fejét Helena. – Nagyon is jó. Jobb, mint… szóval jobb, mint ami nekem valaha összejött.

– Király! Kaphatok fizetésemelést?

– Kaphatsz egy szezámmagos lepényt – feleli Helena. – Én fizetem.

A megbízás 200 hasonló, de azért kellően egyedi, véletlenszerűen 38,1 és 40,2 milliméter közötti vastagságú sztékről szól, a húsrostok előírt száma és sűrűsége pedig szinte lehetetlenné teszi Helena számára, hogy mindezt a saját vasán renderelje. Nem szeretne külső számítókapacitásért fizetni, így a munkamennyiséggel sakkozva egyéb személyi gépeik fölös számítási idejét használják. Az egyszerűbb csontfelületeket délutánonként renderelik, míg a rostban gazdag szöveteket a nap kései óráiban.

Hajnali három óra van. Helena pingvines pólóban és boxeralsóban van, Lily Kuszama Jajoi mintáit idéző pizsamát visel, amelyben úgy fest, mintha tetőtől talpig kipöttyösödött volna. Mindketten meredten bámulják kijelzőiket, miközben műanyag dobozokból Zhuzhu márkájú, mesterséges char siu tésztát lapátolnak magukba. Lily melója a RENDER@HOME szerver finnországi sorának elejére kúszik, a grafikon átalakul, és valahol Mauritiusban megindul egy visszaszámlálás. Helena ujja vadul matat az érintőképernyőn. Annyi lehetséges melót állít sorba, amennyit csak bír.

Evőpálcikái mostanra a mikopapírdoboz alját kapargatják, ezért megdönti, hogy a szájába söpörhesse a maradék hamis sertéshúsfoszlányokat. A Zhuzhu extrudált szójaproteint használ, ráadásul a glutamátarányt is feltornázták, mióta Helena utoljára ilyet evett. A pirított char siu íze hiányzik, az állag pedig mállós, mivel a gyár spórolt az extrudációs időn, ugyanakkor az éjszakának – vagy nappalnak, mindegy is – ezen a pontján bármilyen meleg étel felér a megváltással.

A renderelési időszakot az jellemzi, hogy újabb és újabb pánikszerű szünetek szakítják félbe. Miután kiküldték a felkéréseket, sok egyebet nem tehetnek – lehet, hogy egy jelentkező sem akad, lehet, hogy a vasak összeomlanak, netán valami balszerencse folytán elvesztik a helyüket a sorban, és kezdhetik az egészet elölről. Nincs más hátra, mint imádkozni, hogy a felkérések rendben kimenjenek, ébren maradni a szerverek újraindulásáig, és megismételni a folyamatot, amíg nagy nehezen a végére nem érnek. Ébren maradni Helenának nem esik nehezére, hiszen Mr. Névtelen újabban „Dolgozzon keményen, különben maga is így járhat” tárggyal küldözget fotókat rothadó hullákról az iKontakt címére. Lily mintha félig álomországban járna, ő valószínűleg nem lát folyamatosan torz húscsomókat maga előtt, valahányszor lehunyja a szemét.

– De komolyan – ásítja. – Mégis hogy kerültél ebbe a bizniszbe?

Helena arra jut, túl körülményes lenne hihető hazugságot kitalálni, így inkább az igazság erősen szerkesztett változata mellett dönt. – A gimiben a művészetet vettem fel választott tárgynak. A sulimnak jó sok nyomda- meg 3D-felszerelése volt, amivel a szabadidőmben mindenféle egyedi cuccot gyártottam… tudod, olyan ügyfeleknek, akik huszadrangú animeszereplők szobraira vágytak, vagy mittudomén. Még csomagolást is terveztem és nyomtattam a cuccoknak, csak hogy hivatalosabbnak tűnjenek. Az egyetemen képzőművészetet akartam tanulni, de aztán valahogy nem jött össze. Blablabla, végül Hongkongból ide költöztem, és mivel valamelyest konyítottam a nyomtatáshoz és a másoláshoz… szóval ja. Na, és te?

– A cukrászda előtt volt mindenféle hülye melóm. Különböző merchandise-termékeket árultam a csajom együttesének, így keveredtem bele a keresletalapú nyomtatásba. A banda neve Alma és Gránát volt… nem volt valami egyszerű rádolgozni a nevüket a pólókra. Mondjuk a kulcstartókat egész szépen vitték.

– Milyen zenét nyomtak?

– Eleinte ilyen noise-rockos kantopunkot… az egyik számuk nagyon cuki volt, azt bírtam: Ha a házasság a szerelem halála, mi zombik vagyunk. De kantoni zenét még Kantonban sem lehet eladni, így végül inkább feldolgozás-zenekar lett belőlük.

– Aha, Kanton – biccent Helena tájékozottságot mímelve, mielőtt rádöbbenne, hogy egyvalamit tud Kantonról: azt, hogy a Vörös Triád különösen jövedelmező szervnyomtatásbizniszt üzemeltet arrafelé. – Várj csak, te tudsz kantoniul?

– Igen – feleli Lily kantoniul, hibátlan kiejtéssel. – Errefelé nem sokan beszélik, úgyhogy nem is sokat használtam eddig.

– Istenem, igen, olyan nehéz találni valakit, aki beszéli – vált át Helena azonnal kantonira. – Miért nem említetted korábban? Annyira szerettem volna dumálni valakivel!

– Bocsi, de valahogy sosem merült fel, és úgy voltam vele, akkor biztos nem is olyan fontos – von vállat Lily. – Na mindegy, szóval az Alma és Gránát ezután leginkább csak feldolgozásokat játszott, érted, Kick Out The Jamst, Zhongnanhait, Chaos Changant, Lightsabre Cocksucking Bluest. Bármit, amitől a tömeg beindult, aztán a legkeményebb dara közepette elővették a kantopunkot, és lezúzták vele az emberek arcát. Asszem így mélyebb benyomást hagyhatott… érted, kezdték az ismerőssel, aztán a végére benyomták ezt az elbaszott meglepetést… az ilyen akciók után mindig elözönlötték a merchandise-os pultot.

– Mi lett a barátnőddel?

– Szakítottunk, de azért még tartjuk a kapcsolatot. Te még művészkedsz?

– Nem igazán. Ez a legnagyobb művészet, amire mostanság futja – mormolja Helena, és előkotorja az asztal alatti dobozokból a vázlatfüzeteit. Az egyiket kinyitja, és odanyújtja Lilynek: vörös alapon csupa fehér vonal cikázik, erezettanulmányok követik egymást. A notesz valamelyik korai lehet, hiszen a vázlatok kifejezetten amatőrnek tűnnek. A vonalak szertelenek, az erek a wagyu-húson (egyáltalán wagyu akart az lenni?) tökéletesen elrajzoltak, na és, basszus, azok ott ugye nem könnyfoltok?

Lily ujjaival a festékpászmákat követve lapozgat. A túlterhelt számítógép duruzsolása betölti a szobát.

– Tudom, szörnyen rossz.

– Miről beszélsz? – Lily tekintete elidőzik Helena egyik fraktálhópehelykísérletén. – Ez nagyon elszállós! Ha bármikor szeretnél csinálni valamit együtteseknek, csak szólj, és összehozlak valakikkel.

Helena már éppen szabadkozna, hogy nem művész, és hogy a marhahúserezetek nem lennének valami jó albumborítók, de Lily féktelen lelkesedése láttán végül inkább csak biccent.

Lily lapoz, és ahhoz a rajzhoz ér, amelyet Helena még a kezdeti időkben skiccelt fel, amikor még azt tervezte, hogy egy aranyos bocifigurát használ a cég logójaként. Eredetietlen és giccses, olyan, mintha egy létező tehénfejrajz olcsó másolatának még gyengébb változata lenne, és az, hogy Lily éppen tüzetesen vizsgálgatja, már-már arra készteti Helenát, hogy kitépje a másik lány kezéből a vázlatfüzetet, a komposztálóba hajítsa, ő maga pedig a betonpadló alá süllyedjen.

A megváltást a következő oldal sem hozza el, hiszen azon egy egész sorozat látható arról a hülye tehénről. Vidám bocifejek újabb és újabb változatai vigyorognak Lilyre, a legtöbbet apró szívecskék vesznek körül – mégis mi járt a fejében, amikor papírra vetette ezeket? Mi közük a szíveknek a Pompás Marha Vállalathoz? Csak azért rajzolta le ezeket, mert olyan könnyű volt?

– Basszus, bárcsak lenne logónk, mert ez halál cuki. Imádom ezeket a szívecskéket. Mintha azt sugallnák, hogy akármit is csinálunk, azt szívvel-lélekkel tesszük. Várj csak, nem pont ez volt a szándékod?

– Lehet – feleli Helena, és ekkor, mielőtt Lily újabb kérdéseket tehetne fel, szerencsére megnyílik a coloradói szerver.

Az ütemterv szerint minden munkanap végén helyzetjelentést kellene írni, de ez fokozatosan feleslegessé válik, miután elérik a pontot, hogy a munkanapok lényegében nem érnek véget. Pláne, hogy Helenának nincs sok érkezése megnyitni a bejövő üzeneteit, amelyek egyre ijesztőbb fenyegetésektől hemzsegnek. A nyomtatást közvetlenül megelőző fázisnál tartanak, és mostanra Lily – annak érdekében, hogy több idejük legyen a kalibrálásra – lemondott róla, hogy éjszakánként hazamenjen. Korántsem garantált, hogy az, ami a képernyőn jónak tűnik, kinyomtatva is annak bizonyul majd, így életük az elmúlt néhány nap során arra redukálódott, hogy 32 milliméteres marhahússzeleteket vizsgálgatnak soha el nem fogyó tálcákon, ellenőrzik a mioglobin-koncentrációt, az eltérő fényviszonyokban megfigyelhető színárnyalatokat, a zsírbarázdák mélységét és még számtalan egyéb tényezőt.

A hamisítás sokféleképpen meghiúsulhat, de csak egyféleképpen sikerülhet. Miközben Helena ezen a filozófiai dilemmán töpreng, tarkóját finoman nekiütögeti a széke támlájának.

– Jaj, istenem! – kiált fel Lily, és hátralöki a székét. – Nem bírom tovább! Megyek, kajálok valamit, aztán alszom egyet. Kérsz valamit? – Felcsatolja nyuszimintás légszűrőmaszkját és fémpántos szandálját. – Helyben akarok enni, szóval eltarthat, amíg visszaérek.

– Szezámmagos lepényt, köszi.

Miután Lily becsapja maga mögött az ajtót, Helena újra felveszi az iKontakt szemüvegét. A bal lencsén egy sornyi értesítés villódzik: ötvenhét nem fogadott hívás az elmúlt öt órában, mindegyik ismeretlen számról. Ebben a pillanatban újabb fut be, és a lány ösztönösen megkoppintja a szemüveg keretét.

– Nem tájékoztatott a fejleményekről – szólal meg Mr. Névtelen.

– Nagyon sajnálom, uram – mondja Helena szárazon, mert már annyira kimerült, hogy csak az jár a fejében: jézusom, annyira aludni akarok. Erre Mr. Névtelen ismét nekilát hosszasan papolni a szokásos témákról: a gyér munkamorálról, az elköteleződés hiányáról, arról, hogy értesíti a Yuen családot, hogy bírósági tárgyalás lesz, talán halálbüntetéssel a végén… Helenának pedig minden önuralmát össze kell kaparnia, hogy ne mondjon semmi olyat, amit később megbánna.

– Esetleg az lenne a legjobb, ha azonnal küldenék valakit, hogy a körmére nézzen – vakkantja Mr. Névtelen, aztán váratlanul bontja a hívást.

Helena kótyagosan lepötyög egy vázlatos jelentést, és ír magának egy emlékeztetőt, hogy később küldjön egy részletesebb változatot is – miután sikerült valamennyit aludnia, és annyira helyrepofoznia a kalibrációt, hogy ne csak rossz híreket kelljen közölnie a megbízójával. Már épp felhívná Lilyt, hogy forró szójatejet kérjen a szezámmagos lepénye mellé, amikor a bejárati ajtó megrázkódik, mintha valaki puszta kézzel akarná kiszakítani a keretéből. A lendület alapján Lily lesz az. Helena odavonszolja magát, hogy beengedje.

Nem ő az, hanem egy megtermett, felnyírt kefefrizurás pasas. Helena egy pillanatig döbbenten mered rá, aztán megpróbálja az arcába vágni az ajtót. A férfi visszalöki az ajtót, és befurakodik. Karon ragadja Helenát, aki csak arra tud gondolni: Nem hiszem el, hogy Mr. Névtelen ilyesmire költi a pénzét.

A pasas a falhoz löki, és olyan erővel szorítja a csuklóját, hogy az lényegében elgörbül az ujjai között, aztán előránt egy rugós kést, és rászorítja a nő mutatóujjának percére.

– Na figyelj, nem szabad megöljelek, de attól még nagyon csúnyán szétbaszhatlak. Nincs szükséged minden ujjadra, ugye, kislány?

Helena megköszörüli a torkát, próbál határozott hangon válaszolni: – A gépeléshez azért jól jönnek… vagy ezt a főnököd nem említette?

– Kuss – förmed rá Kefehaj, és a pengét ki-be pattintgatva elmélázik. – Az arcodra viszont nincs szükséged a gépeléshez, ugye?

Ekkor Lily tűnik fel az ajtóban. Kefehaj nem látja, és Helena oldalra rántja a fejét, kétségbeesetten jelezve, hogy ne közelítsen. Lily erre rögtön közelebb lép.

Helena eljátszik az emberölés gondolatával.

Lily feléjük araszol, csuklójáról az ujjperceire csúsztatja a karkötőjét, és int Helenának: a kézmozdulat vagy azt jelenti, hogy „térj ki balra”, vagy azt, hogy „próbálok fél kézzel madarat utánozni”.

– Héló – szólal meg Lily fennhangon. – Mi folyik itt?

Kefehaj összerezzen, ettől enyhül a szorítása, Helena pedig balra vetődik. Amikor Lily ökle bámulatosan erőteljes jobbhoroggal arcon találja a férfit, Helena kihasználja az alkalmat, hogy izomból sípcsonton rúgja.

Kefehaj feje a padlón koppan, és elég nyilvánvaló, hogy mostantól egy darabig – netán soha többé – nem mozdul meg. Annak fényében, hogy Lily alapesetben milyen erőszakos a bejárati ajtóval, ez nem annyira meglepő.

Lily leguggol, hogy kiderítse, Kefehaj lélegzik-e még. – Hát, még életben van. Maradjon is így?

– Ne öld meg.

– Hát jó. – Lily a karkötőjével megböki Kefehaj iKontakt szemüvegének keretét, mire a lencséken információáradat jelenik meg. – Oké, a neve Nicholas Liu Honghui… és a többi és a többi… egy névtelen ügyfél bérelte fel, hogy ráijesszen valakire ezen a címen… Mintha kezdene éledezni, mit szólnál, ha közösen lefognánk?

Eltart egy ideig, amíg Nicholas teljesen magához tér. Lily a mellkasán térdepelve a padlóhoz szegezi, Helena pedig a torkához szorítja a rugós kést.

– Oké, Nicholas Liu – mondja Lily. – Itt és most megölhetnénk, de az nagyon elkeserítené a feleségedet, és a… mi ez a vörös valami ott a karjában? Egy csecsemő? Szóval ja, az nagyon elkeserítené a feleségedet és azt a rusnya kölyködet. Tehát szépen elmeséled a főnöködnek, hogy minden úgy alakult, ahogy vártátok, és…

– Tedd hozzá, hogy elsírtam magam – vág közbe Helena. – Egyedül voltam, és sírva fakadtam félelmemben.

– Oké, ez akkor megvan, Nick? A kishölgy itt az egereket itatta. Én nem létezem. Minden flottul ment, és véleményed szerint semmi szükség bárki mást ideküldeni. Ha elcseszed, meglátogatunk a… basszus, mi akar lenni ez a betű… szóval a Valami utca 42. szám alatt, és éreztetjük veled, mennyire elégedetlenek vagyunk. És ha most még szépen elnézést is kérsz, amiért elkúrtad a reggelünket, még az is előfordulhat, hogy nem töröm el a karod.

Miután a kijárathoz tessékelik a ziháló Nicholast, Lily becsukja az ajtót, visszahúzza a karkötőjét a csuklójára, és úgy kezdi ingatni a fejét, mint egy mélységesen csalódott műkritikus. – Mekkora amatőr. Még csak nem is taktikai szemüvegkeretet használt… hogy az életbe kapta meg egyáltalán ezt a melót? Na és a frizurája, hát basszus…

Helena inkább nem mond semmit. A falnak támaszkodva bámulja a plafont, és reméli, hogy hamarosan felébred ebből a hosszúra nyúlt rémálomból.

– Amúgy lehet, hogy ezzel most határokat feszegetek, de mégiscsak én oldottam meg a szitut. Esetleg elmagyaráznád, miért tette nálunk tiszteletét ez a selejtes verőember?

– Oké, oké, jogos. – Helena gyomra hatalmasat kordul. – De eltarthat egy darabig. Hoztál kaját?

– Ja, itt vannak a lepényeid, meg a szójás hely is nyitva volt, szóval tejet is hoztam. Kis híján hozzávágtam a pasashoz, csak aztán beugrott, hogy elég sok elektronikus kütyünk van…

– Köszi – biccent Helena, és kortyol a tejből. Még meleg.

Hongkong Tudományegyetemének bionyomtató-programja presztízsprojekt, melyet a kontinentális Kína finanszíroz. Hongkongban az éles bevetést megelőző kísérleti labor üzemel. A laboratóriumok tele vannak a legmodernebb orvosi nyomtatókkal és bioreaktorokkal, a projektvezetők pedig egytől egyig a létező legjobb egyetemekről válogatott kutatók.

A pionírcsapat sztárhallgatóját, Lee Jyun Wai Helent (hallgatói száma A3007082A) beválogatják egy speciális projektbe. Az a feladata, hogy a projektvezető segítségére legyen egy dextrocardiában szenvedő páciens számára készülő szív alapmodelljének megtervezésében. A részletesen kidolgozott modellért és a végső nyomtatásért a projektvezető a felelős, a beültetést szakavatott sebész hivatott elvégezni. A félév előrehaladtával a projektvezető egyre elfoglaltabb, és Helennek egy idő után minden feladatot egyedül kell elvégeznie, eltekintve a végső nyomtatástól és a beültetéstől. A dizájn megtervezése különösen macerás feladat, hiszen a dextrocardialis szív bal helyett jobbra tájolódik, de Helen próbanyomtatásai egészen sejtszintig tökéletesek.

A lány átadja a dizájnfájlokat és a nyomtatási eljárással kapcsolatos jegyzeteit a projektvezetőnek, aztán kezdetét veszi a vizsgaidőszak, és onnantól nem is foglalkozik többet az üggyel.

A Yuen család az őszközepi családi találkozón, egy egész estés kikötői hajótúra kellős közepén jön rá, hogy Yuen asszony szíve hibásan működik. Mire partot érnek, Yuen asszony már nem él, és ahelyett, hogy futólag megemlítenék valamelyik tudományos folyóiratban, Helen egy mindenre kiterjedő belső nyomozásban találja magát a páciens halála kapcsán.

Nem hivatalosan a vizsgálat arra jut, hogy a projektvezető helytelen kalibrációja a végső nyomtatás során a bal oldali kamra enyhe elmozdulásához vezetett, ami aztán súlyos szívelégtelenséget és akut koszorúér-elzáródást eredményezett.

Hivatalosan arra jutnak, hogy a hibás nyomtatást Lee Jyun Wai hanyagsága okozta, valamint hogy képtelennek bizonyult kezelni a határidővel járó stresszt. Yuen asszony családja bírósági eljárással fenyegetőzik, csakhogy a büntetőjog nem foglalkozik hibás szervátültetésekkel. Helent törlik a hallgatók névsorából, és a Hongkongi Tudományegyetem szép csendben kiegyezik egy kártérítésben a Yuen családdal.

Miután Helen elhatározza, hogy lenyúl egy bionyomtatót, és megszökik, rájön, hogy nincs elég pénze teljes névváltoztatásra és egy tengerentúli repülőjegyre. Beéri a részleges névváltoztatással és egy Nankingba szóló jeggyel.

– Azta – mondja Lily. – Figyelj, szerintem csak szopattak ezzel a névváltoztatással. Kizárt, hogy ennyibe kerüljön. Amúgy régen copfban hordtad a hajad? Ez komoly?

Helena kikapja Lily kezéből a régi diákigazolványát. – Akárhogy is, a 335-ös cikkely bővítményei szerint mostanra a hibás nyomtatott szervek gyártása vagy forgalmazása halálbüntetéssel sújtandó bűncselekménynek számít. A Yuen család mindent megmozgat annak érdekében, hogy tárgyalásra kerüljön a sor. Ha elbaltázzuk ezt a melót, Mr. Névtelen közli velük, hol találnak.

– Oké, de az alapján, amit most elmeséltél, ez a pasas rohadtul nem fogja elengedni az ügyet. Azután sem, hogy végeztél. A régi melóhelyemen folyton így zsaroltak minket, elég idegesítő volt. Mindig alkudozni próbáltak, az első elvégzett meló után olyanokat mondtak, hogy „ha nem teszel meg egy szívességet, hívom a zsarukat, és kitálalok nekik”, csak hogy megússzák a következő fizetést.

– Állj. Ez a cukrászda vagy a merchandise-pult volt?

– Izé… – Lily hirtelenjében kissé félszegnek tűnik. Ami elég szokatlan tőle, tekintve, hogy az elmúlt pár napban annyit traktálta Helenát a menstruációja legdurvább vérrögeiről szóló sztorikkal, aztán a rögöket egyből össze is vetette az aktuális, félresikerült nyomtatásaikkal. – Hallottál már a Vörös Triádról? Mármint a kantoniról.

– Úgy érted, a szervnyomdászokról?

– Jaja, úgy. Lehet, hogy még a cukrászda előtt úgy kábé dolgoztam nekik…

– Hogy mi?

Lily a szoknyája csipkés szegélyét sündörgeti. – Hát, izé, a cukrászdai munkám valahogy relevánsabbnak tűnt, plusz nem is alapkövetelmény új munkára jelentkezésnél minden korábbit felsorolni, vagy igen?

– Oké – fújja ki a levegőt Helena, és próbál nem arra gondolni, hogy ezek szerint a Pompás Marha Vállalat mind a két alkalmazottja a sor élén tolong a halálbüntetésért. – Oké. És pontosan mit is csináltál ott?

– Füleket, ilyesmiket, húgyhólyagokat, tartalék ujjakat… meglepődnél, ha tudnád, mekkora ezekre a kereslet. Végeztem némi csontmunkát is, de inkább csak a keményvonalas ügyfeleknek… a legtöbben elégedettek voltak a titániumalapú pótlékokkal. Érted, az egyszerűbb cuccokkal.

– Az tökre nem egyszerű cucc.

– Úgy értem, nem mintha flancos fordított szíveket nyomtattam volna, és még az ügyfelek seggfejkedését beleszámolva is sokkal könnyebb volt, mint a cukrászkodás. Próbáltál valaha kis cukorszarkáknak habzsákkal karamellfészket készíteni? Hát, basszus, ne tudd meg, milyen nehéz aztán kitisztítani a kinyomócsövet…

Helena úgy dönt, jobban jár, ha nem feszegeti Lily életvitelét, hiszen az alkalmasint biztos út a migrénhez. – Ezt talán majd később beszéljük meg.

– Persze, hiszen beszámolót kell küldened! Segíthetek?

Végül a tényleges beszámoló roppant kevés információt, cserébe annál több rimánkodást tartalmaz. Lily ragaszkodik hozzá, hogy a megfeszített munka látszatának érdekében teletűzdeljék félregépelésekkel, Helena pedig túl fáradt ahhoz, hogy vitatkozzon vele. Még elindítják a nyomtatófejek öntisztítását, aztán beállítják az ébresztőt, és ledőlnek Helena matracára, hogy aludjanak egy kicsit.

Helena már éppen elbóbiskolna, amikor eszébe jut valami. – Lily? Végül mi lett azokkal az emberekkel? Akik megpróbáltak megzsarolni.

– Ja – mormolja Lily mintegy mellesleg. – Lenyomtam őket.

Az ütemterv szerint a végleges nyomtatásokat augusztus 8-a hajnalán négy külön önvezérlő autóra kell felpakolniuk. Mindegyik szállítmány külön kézbesítési kódot kap. Helena iKontakt archívumában semmit sem találtak, így jobb híján kénytelenek keresni egy darknetfelhasználót, aki képes követni a nyomot.

Lily ujja tétovázik az érintőképernyő felett. – Ha megadjuk neki a kódokat, ez a faszi lekövetheti az előre lefoglalt szállítási útvonalakat. Elég megbízhatónak tűnik… hajlandó vagy kiperkálni neki a vérdíjat?

– Gyerünk – bólint Helena.

A felugró térképfájl tele van kusza, kanyargó vonalakkal. Egymást keresztezve lepik el Nanking alaprajzát, de végül mind a Központi Jiangdong úton, a Grand Domaine Luxusszálloda raktárbejáratánál összpontosulnak.

– Gyanítom, a megrendelő nem egy magányos vendég, aki egyedül készül felzabálni 200 sztéket. – Lily megpöccinti a kijelzőt. – Lehet, hogy a szálloda étterme a megrendelő?

Helena megnyitja a Grand Domaine linkkatalógusát, és úgy állítja be az iKontaktját, hogy az automatikusan kiemeljen a leírásokból bármilyen éttermekkel vagy étellel kapcsolatos megjegyzést. Valami idegesítő tervezési megoldásnak köszönhetően a foglalások összes részlete rikító képekként jelenik meg. Helena kiválasztja a komplett augusztusi mappát, nézegetni kezdi a tartalmát, aztán hirtelen megmerevedik.

A kép előtere nem túl érdekes, pusztán némi kacifántos, dőlt betűs angol írás van ott arról, hogy Charlie Zhang és Cherry Cai Si Ping augusztus 8-án, a Grand Domaine Luxusszálloda fejedelmi báltermében tízfogásos vacsorával tervezik megünnepelni az esküvőjüket.

A háttér viszont már feltűnőbb. Sárga-arany minták kavarognak vörös alapon. Tipikus, esküvőhöz illő optimista színek, de gyanúsan ismerős mintázat.

Mint egy T-bone szték márványos felületén.

Cherry Cai Si Ping nem más, mint Dominic Cai Yongjing lánya, aki a maga részéről haszonállattartó-specialista, és Nanking organikus élelmiszer piacának egyik legújabb versenyzője. Ugyanakkor, ha meg lehet bízni Lily farmgazdálkodásos dokumentumfilmekkel kapcsolatos, kiterjedt ismereteiben, Dominic Cai Yongjing egyúttal „az a bizonyos, szemöldökös ürge”, valamint „az a rohadt unalmas pasas, aki szüntelenül löki a rizsát a semmiről”.

– A legtöbb embernek van szemöldöke – jegyzi meg Helena, miközben próbálja betölteni az egyik Lily által javasolt dokumentumfilmet. – Nem teljesen értem, miért… ó, hoppá.

– Én szóltam. Érted, általában szívesen nézek mezőgazdasági doksikat, de olyan egy éve ez a faszi egyszerűen mindenhol ott van a hülye, bozontos szemöldökével. Mikor az exemmel néztük, nem bírtuk ki folyamatos röhögés nélkül.

Helena átugorja a Modern manufaktúra: A vertikális gazda című műsor intróját, amely abból áll, hogy a kamera több száz egymásra pakolt drótketrecen pásztáz végig lentről felfelé. Dominic Cai angolul beszélget a műsorvezetővel, és azzal kérkedik, hogyan lesz belőle a tervei szerint Kína szarvasmarhatartó-iparának kulcsfigurája. Jó pár percig részletezi a „levédetett módszereit”, újra és újra hangsúlyozva, milyen makulátlan a prémium-szarvasmarhákat tenyésztő gazdasága.

– De mi a helyzet az élősködők által okozott szarvasmarharákkal? – kérdezi a műsorvezető. – Ilyen szűk, zsúfolt területen nem jóval nagyobb a kockázat? Ha a kormány karantént rendelne el, az egész gazdasága…

– Mint említettem, a higiéniai előírásoknak tökéletesen megfelelünk, a marhaállományunk pedig kizárólag fajtiszta Herford tenyésztés. – Cai a rácson keresztül rásóz az egyik marha farára, mire az méltatlankodva felbőg. – Egyszerűen elképzelhetetlen, hogy nálunk ilyesmire sor kerülhessen.

Helena fejben számolni kezd. A műsor körülbelül egy éve került adásba, nem sokkal a farm alapítása után, a képernyőn látható marha pedig ránézésre olyan féléves… Erre most kaptak egy megbízást, amely tizenhattól tizennyolc hónapos marhákból készített sztékekre szól…

– Tehát – szólal meg Lily Helena széktámlájára könyökölve. – Élősködők által okozott szarvasmarharák?

– Az időzítésből kiindulva olyan egy hónapja sújthatja őket. Többnyire az idősebb állatokat érinti először. Gondolom, levágatta őket, hogy elejét vegye az elterjedésnek… de ha egy belső parazitatörzs az okozó, akkor a daganatok miatt a hús még az eltávolítás után is használhatatlanná vált volna. Az első adag marhahúst valószínűleg az esküvőre szánta. Amit mi nyomtatunk, az a B terv.

– Jó, de a szték nem igazán standard kaja egy esküvőn, nem? Miért nem cserélték le kacsasültre, grillezett kagylóra, vagy mit tudom én, mire? – Lily meglehetősen tanácstalannak tűnik, valószínűleg azért, mert még nem járt annyi esküvői vacsorán, mint Helena.

– Mindent Mr. Cai fizet, innentől meg az egész egy rohadt nagy kirakat a Cai családnak, ahol villoghatnak, mennyivel előkelőbbek mindenki másnál. Te is olvastad a meghívót… gyanítom, minden vendégnek eldicsekedett vele, hogy itt lesz először alkalmuk megkóstolni a vertikális farmján tenyésztett marhák húsát. Ha most visszakozna, az komoly tekintélyveszteséggel járna.

– Rendben – biccent Lily. – Van egy raklapnyi ötletem, viszont mindenekelőtt megkérdezném: mennyire fontos neked ennek a pasasnak a jó híre?

Helenának eszébe jut a hullafotókkal teli e-mail-fiókja, a rengeteg álmatlanul töltött éjszaka, a vegytiszta rettegés, amit át kellett élnie, valahányszor Lily belépett az ajtón. – Nem különösebben.

– Fasza. – Lily öklével a tenyerébe csap. – Akkor lepjük meg valamivel.

A határidő előtti hét nyomtatás, újratervezés és darknetes munkaerő-keresés közepette, elmosódva telik el. A verőlegény látogatása óta Helena a lehető legilledelmesebb arcát mutatja Mr. Cai felé, sőt még videohívásokra is rászánja magát. Bekapcsolja a kamerát, hogy Mr. Cai a tulajdon szemével is meggyőződhessen róla, milyen jól halad a munka. Sosem árt bizalmas kapcsolatra törekedni az ügyfelekkel.

– Szóval, uram – fordítja körbe Helena a kamerát, hogy megmutassa az egymáson tornyosuló, cseresznyepiros hússzeleteket, néha ráközelítve a gyönyörű zsírrétegekre, amelyeket napokig tartott lemodellezni. – Hogy tetszik? Ha jóváhagyja, nekilátok a szárításnak, és holnap hajnalban mindent bepakolok az önvezérlőkbe.

– Nagyjából megfelel. Nem vártam valami sokat egy magafajtától, de ez elfogadhatónak tűnik. Folytassa!

Helenának minden erejére szüksége van, hogy megőrizze a nyugalmát. – Örülök, hogy így látja, uram. Bízhat benne, hogy időben megkapja a szállítmányt… viszont, ha már itt tartunk, a kézbesítés után esetleg tudná utalni a pénzt? A csont nyomtatása jóval többe került, mint eredetileg gondoltam.

– Hát persze, hogyne, amint kézhez kaptam, és megvizsgáltam az erezetet. A minőségi ellenőrzés után. Gondolom, ez érthető…

Helena állít a kamerán, kizoomol a szaftos sztékekről lecsöpögő mioglobinról, és előveszi legpanaszosabb hangját: – Igazán nem szeretném siettetni, de jó ideje nem volt pénzem ennivalóra…

Mr. Cai kuncog. – Az aztán szörnyű lehet! Az utalás valamikor a hónap közepén érkezik, addig meg miért nem nyomtat magának valami finomat?

Lily feltartja Helenának a hüvelykujját, azzal visszakuporodik az íróasztal alá, a darknetes kapcsolataihoz, gondosan ügyelve rá, nehogy Helena kamerájának látószögébe kerüljön. A hívás megszakad.

– Induljunk ki abból, hogy mostantól nem kapunk fizetést. Készen állunk?

– Aha – bólint Lily. – Mikor küldjük ki?

– Mondjuk hajnali ötkor. Ideje legyártani a mintákat.

Helena beállítja az enzimszázalékokat, feltölti folyadékkal a tartályt, aztán Lilyvel bevonszolják a hússzeleteket a szárítóberendezésbe. A lágyan duruzsoló gép finom enzimoldatot párologtat a sztékekre, részben dehidratálva őket, miközben Helena és Lily összeszedik a szállításhoz szükséges hűtőládákat. Amint ezzel megvannak, a legközelebbi önvezérlő autóállomáshoz cipelik a dobozokat. Helena az egyiket a másik után suvasztja be a kocsik rakodóterébe, Lily pedig begépeli a szállítási kódot az elülső panelekbe. A járművek zümmögve életre kelnek, ajtajaik bezárulnak, aztán elindulnak automatizált útvonalukon a Grand Domaine Luxusszálló felé.

Helena és Lily visszacsoszognak az ipari parkba. A legtöbb holmijukat már korábban hátizsákokba gyömöszölték, most pedig Helena nekilát, hogy a maradék cuccot is szállítható méretűre bontsa.

Ha az ember másodjára fut neki, egy Sculpere 9410S-t nagyjából húsz percbe telik szétszedni. Ha akad valaki, aki segít kézzel kiszedegetni belőle a sejtpatronokat, leszerelni a külső burkot és a nyomtatófejeket, hogy hozzá lehessen férni a tápegységhez, akár tíz perc alatt is összejöhet. A terv az, hogy amint kitalálják, hol húzzák meg magukat, vesznek egy új nyomtatót, de addig ez is megteszi.

Ha mindketten tartunk valamerre, az nem számít szökésnek, gondolja Helena, és most nem érzi úgy, hogy hazudik magának.

Mr. Chan éttermében reggelinél nem tolonganak a vendégek. Maga a tulajdonos a könyvébe mélyedve ül az egyik hátsó asztalnál. Helena int neki.

– Helena! – derül fel a férfi arca, azzal felpattan, hogy üdvözölje a lányt. – Rég láttam! No és ez ki?

– Ó, csak egy új ismerős. Sokat segített – feleli Helena, szándékosan nem említve Lily nevét. Az ajkához emeli a mutatóujját, és meglepő módon Mr. Chan mintha értené a gesztust. Lily integet Mr. Channak, aztán elindul szemügyre venni a közszemlére tett porcelántányér-gyűjteményt.

– Szóval, tekintve, hogy ön a legfontosabb ügyfelem, úgy éreztem, illendő személyesen szólnom. Elutazom a… barátnőmmel, és jó pár hónapig nem leszek elérhető.

– Sajnálattal hallom. Pedig jövő hónapra pont terveztem volna egy vaslapon sütött, borsos marhát, de akkor ezek szerint kénytelen leszek vaslapon sütött, borsos extrudált proteinnel beérni. Mikor tervez visszajönni?

Helena belebámul Mr. Chan jámbor arcába, és arra gondol, a legfontosabb ügyfele talán megérdemel némi őszinteséget. – Ami azt illeti, lehet, hogy teljesen felhagyok a vállalkozással. Még nem döntöttem el végleg, de fontolgatom, hogy folytatom a képzőművészeti tanulmányaimat. Nagyon sajnálnám, ha ezáltal kellemetlenséget okoznék önnek, Mr. Chan.

– Ugyan, dehogy. Ha úgy döntött, hogy valóra váltja az álmait, nos, azért igazán nem kell elnézést kérnie. Örömmel tölt el, hogy végre talált egy barátot.

Helena Lilyre sandít, aki éppen egy cellulóz fogpiszkálókkal teli dobozt gyömöszöl az eleve dugig tömött hátizsákja egyik oldalzsebébe.

– Ja, én is örülök – mondja. – Mr. Chan, ne haragudjon, de pár órán belül indul a gépünk, és még a reptéri buszt is el kell kapnunk…

– Badarság! Fizetem a taxit, és adok némi útravalót. Borzasztó, manapság miféle moslékot szolgálnak fel a repülőgépeken.

Hiába próbálják újra és újra visszautasítani Mr. Chan nagyvonalú traktálását, végül furcsamód azon kapják magukat, hogy frissen gőzölt tésztabatyukkal teli szatyrokat szorongatva kászálódnak be a taxiba.

– Igaz is, nézték a híradót? – kérdezi Mr. Chan. – Egy bizonyos vertikális gazda lányának ma este lesz az esküvője valami felkapott szállodában. Meglehetősen csinos lány, még jó, hogy nem az apja szemöldökét örökölte…

Lily horkantva félrenyeli az éppen csócsált gőzölt batyut. Helena lapockán veregeti.

– …és az ünnepi vacsorára marhaszték lesz, egyenesen a farmjáról! Mármost Helena, nem akarom, hogy félreértsen, nagyon is tehetségesnek tartom a maga területén, de egy jó kis régimódi, igazi hússzelet az mégis valami egészen más.

– Jaja – biccent Helena. – Tényleg az.

Valamennyi ismert hamisítvány kudarctörténet, de ez a kudarc néha szándékos. A hamisító néha úgy dönt, bosszúból egyértelmű hibákat rejt el a művében, aztán türelmesen kivárja, hogy azok, akik kezdetben hitelesnek tartották a munkáját, hülyét csináljanak magukból. Ezek a hibák sokféle alakot ölthetnek: lehetnek szándékos anakronizmusok, hibásan betűzött szignók, festékréteg alá rejtett, trágár üzenetek… vagy mondjuk egy szívecskekoszorúval keretezett, vidám bocifej kétszáz, egyébként tökéletesen kinyomtatott szték gerinccsontján.

Noha népszerűvé a közismert hamisítók válnak, a legjobbak azok, akiket sosem lepleznek le: a néni, aki eladja elhunyt férje gyűjteményét egy kapzsi régiségkereskedőnek; a feldúltnak tűnő, egyedülálló anyuka, aki gyűrött ötvenjüanossal fizet a pénztárosnak; vagy éppen az a két nő a reptéren, akik nevetve veszik fel a poggyászukat, mielőtt beleolvadnának a tömegbe.

Kemenes Iván fordítása

A MARSI OBELISZK

Linda Nagata

Linda Nagata (www.mythicisland.com) Nebula- és Locus-díjas író, akit legtöbben high-tech sci-fijeiről ismernek, többek között a The Red című katonai SF-trilógiáról. A sorozat első kötete a The Red: First Light finalista volt a Nebula- és a John W. Campbell Memorial-díjátadón, a Publishers Weekly pedig 2015 legjobb könyvének nevezte. Legújabb regénye a The Last Good Man című, nagyon is közeli jövőben játszódó thriller. Nagata élete nagy részét Hawaiin töltötte, ahol íróként, anyaként, adatbázis-alapú weboldalak programozójaként és független kiadóként dolgozik. Férjével régóta Maui szigetén élnek.

A világvége eljövetele időbe telik, és az idő, tűnődött Susannah, olyan ráérősen végezte ezt a feladatot, akár egy kínzómester, aki képes megadni a halált gyorsan is és lassan is, de mindig gyötrelmes fájdalommal.

Nincs előle menekvés.

Csakhogy a hosszú és lassú összeomlás alatt még el kellett intézni ezt-azt, megtenni néhány utolsó gesztust. Susannah Li-Langford tizenhét éve dolgozott saját maradandó művén, és még volt vissza hat és fél év a Marsi Obeliszk befejezéséig. Eldöntötte, hogy csak akkor pihen meg, ha az utolsó tégla is a helyére kerül az Obeliszk piramisszerű csúcsán.

Addig pedig igyekezett vigyázni az egészségére, ezért is lépdelt most, nyolcvanévesen, energikusan a Csendes-óceán menti szirteken, hogy letudja a napi testmozgást az élénk szél és a szél hajtotta, dermesztő köd dacára. A köd csak jelképesen volt nedves, nem tudta feléleszteni az aszály sújtotta parti erdőt, viszont eléggé lehűtötte a levegőt, hogy a szirt szélén a horgászstégek üresen árválkodjanak, így Susannah egymagában merenghetett az emberi világ mulandóságán.

Nem így kellett volna történnie. Gyerekkorában gyors világvégét ígértek: fedezékbe menekülést, nukleáris megsemmisülést. Vagy ha nem is megsemmisülést, minimum egy fegyveres, bőrruhás, élet-halál harcos anarchia nihilista románcát.

Az sem érkezett el.

A dolgok egyszerűen mind tovább és tovább romlottak, és az emberek feladták. Nem mindenki és nem egyszerre – nem történt egyetlen nagyszabású esemény, ami a vég kezdetét jelezte volna –, de valami elkerülhetetlenség jellemezte a történelem irányát. A tengerszintek emelkedtek, ahogy az óceánok átlaghőmérséklete is. Hurrikánok faltak fel parti városokat és alacsonyan fekvő országokat. A mezőgazdaság könyörtelen aszállyal, árvizekkel és hőmérséklet-ingadozással küzdött. Természeti katasztrófák hosszú sora rontotta tovább a helyzetet: földrengések, földcsuszamlások, cunamik, vulkánkitörések. Eddig még nem csapódott be nagyobb meteor, de Susannah nem fogadott volna rá, hogy nem is fog. Az egészségügyi ellátás akadozott, ahogy az antibiotikumok tehetetlenek lettek az ellenálló baktériumokkal szemben. A műtét tudománya a múltba veszett.