A másoló

Michael Lackner

2023

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

I. fejezet

Henry Cooper és felesége Alice a Milánóban bérelt Ford Mondeóval, Siena felől közeledtek San Giminagno felé, amely a kéthetes toszkán körútjuk utolsó állomása volt. A középkori városka világhírű tornyai lenyűgöző látványt nyújtottak a naplemente fényében fürödve. Ahogy az országút kanyargott a toszkán dombok között, újra és újra előbukkantak a világörökség eme gyöngyszemei.

Henry többször is megállt az autóval az út szélén, hogy felesége kiélhesse fotózási szenvedélyét.

Hamarosan elérték a városka falait és ezzel beléptek a középkor építészeti remekművei közé. A szűk utcácskákban szinte csak lépésben lehetett haladni, a GPS segítsége nélkül talán sosem értek volna célba. Szállásuk a Hotel Leon Biancoban volt, s mire sikerült megtalálniuk addigra már a mesterséges fények világították be a város ódon utcáit és épületeit. Azt követően, hogy a szobájukat elfoglalták a háromcsillagos szállodában, úgy döntöttek, hogy egy igazi toszkán vacsorával jutalmazzák meg magukat a közeli Bar Le Torri estére is nyitva hagyott napernyői alatt. A hosszú utazás és a kellemes vacsora a hozzá párosuló kiváló toszkán borokkal hamar elbágyasztotta őket, így a szállodába visszaérve nem kellett az esti mesére várniuk, mély és pihentető álomba merültek.

Másnap reggel frissen ébredve, túl esve a szálloda által kínált tipikus olasz reggelin, neki vágtak a városka felfedezésének. A kora délelőtti óra ellenére az utcák már megteltek élettel, elsősorban a mindig korán kelő japán és dél-koreai turisták nyüzsögtek a középkori házak között, szorgosan csattogtatva legmodernebb fényképezőgépjüket vagy mobiltelefonjukat. A macskaköves utcák, az ódon falak igazi időutazásra invitálták a látogatókat, amelynek a varázsát sajnálatos módon zavartak meg a lépten nyomon megtalálható souvenir boltok. E korai órákban azonban az olaszok hagyományos életformájának köszönhetően, döntő többségük szerencsére még zárva volt, így a középkor hangulata valamivel jobban érvényesülhetett az utcán sétálgató idegenek számára. Alice tudatos turista volt, kezében a legújabb San Gimignanoról szóló kézikönyvvel járták végig a főbb nevezeteségeket, olyanokat, mint a Collegiata katedrális vagy a Szent Ágoston templom, megmászták az egyetlen látogatható tornyot a Torre Grossot és végig nézték a Museum of Sacred Art kiállítását, melyhez Alice kifejezetten ragaszkodott. Minden fontos épület előtt Alice felolvasta a tudnivalókat és körültekintően ellenőrizte, hogy a valóság megfelel-e az útikönyvben leírtaknak.

Henry megadóan tűrte a felesége által szervezett programot. Ő inkább egy kószálós turista volt, aki szeretett céltalanul csatangolni, nézelődni, átérezni a hely hangulatát, de különösebben nem érdekelte az, hogy a Collegiata katedrálist 1148-ban szentelték-e fel vagy tíz évvel később. Dél körül a hosszú séta, Alice felolvasásai és az egyre forrósodó hőmérséklet az elviselhetetlenségig fokozta Henryben a vágyat egy pohár frissen csapolt sör után. Felesége elnyűhetetlen volt, ha nem felolvasást tartott, akkor jegyzetelt vagy fotózott, eszébe sem jutott egy kis pihenőt tartani, de a türelmét vesztett Henry határozottan rámutatott a szembejövő Caffe delle Erbe kiülős asztalkáira.

– Ide, mi most leülünk. Én iszom egy, esetleg két sört, aztán mehetünk tovább – mondta ellentmondást nem tűrő hangon.

– Értettem Kapitány úr – szellemeskedett Alice, utalva férje foglalkozására, aki London Camden kerületének a rendőrfőnöke volt.

Nem sokkal azt követően, hogy helyet foglaltak egy színes napernyő alatt, megjelent a csinos olasz felszolgálólány és hamarosan hozta a habzó „sétáló bácsis” sört a birra Morettit Henrynek és a jéghideg ásványvizet Alice-nek.

– Azt hiszem hetekig el tudnék itt üldögélni – állapította meg Henry elégedetten, miközben a Piazza delle Erbe forgatagát bámulták.

– Csak rajtad múlik – mosolygott a felesége. – Neked kell visszamenni Londonba, mert nélküled a

bűnözés ellepi a várost. Nekem mindegy, hol írom a könyveimet. Írhatom itt is, de írhatom Londonban is. Csupán egy laptopra és némi ihletre van szükségem.

– S megjött? Mármint az ihlet – poénkodott Henry. – Min dolgozol mostanában?

– Azt hiszem átmeneti alkotói válságban vagyok – panaszkodott Alice. – Mostanában nehezebben áll össze a fejemben a következő regényem. Ugyan vannak ötleteim, de még nem kerek a történet, nincs minden fontos részlet kidolgozva. Azért is örültem ennek a toszkán utazásnak, mert nekem szükségem van a hely inspirációjára, hogy személyesen lássam, érezzem azokat a körülményeket, ahol a történeteim játszódnak.

– Ezek szerint valami toszkán szerelmes regény van készülőben?

– Nem szerelmes regény lesz. Műfajt kell váltanom, a korábbi két könyvem, melyek a szerelemről szóltak, nem igazán tetszettek a közönségemnek. Talán, ha száz darabot adtak el belőlük. Ezek szerint, akik rajonganak értem, azok másra vágynak. Újra egymásra kell találnunk az imádóimmal, ezért döntöttem, a műfaj váltásról.

– Sajnálom – mondta Henry látszólag meglepetten, mint aki most hall először feleségének sikertelenségéről. – Talán vissza kellene térni a történelmi családi drámákhoz.

– Három családregényt írtam, de ott sem volt meg a kellő összhang köztem és olvasóim között.

Kétszáz eladott példány három könyvből, sajnos azt kell mondanom nem egy kasszasiker.

– Nos igen – Henry úgy érezte még egy kicsit forszírozza a témát, hátha Alice rádöbben, nem műfajt, hanem életpályát kellene változtatnia. – Esetleg újra írhatnál gyerekregényeket és meséket, mint pályád elején tetted.

– Az sem jött be igazán. Talán akkor voltam legkevésbé sikeres, ami talán annak köszönhető, hogy pályakezdőként még nem volt az ujjamban a szükséges rutin.

„Az a baj, hogy annak nem az ujjadban kellene lennie” – gondolta Henry, de nem akarta elrontani ezt az igazán kellemes időtöltést itt a Caffe delle Erbe kávézó teraszán, így ezt a gondolatát megtartotta magának.

– S akkor Toszkána mire inspirál téged? – kérdezte érdeklődve.

– Azt hiszem a jövőben krimiíró leszek – válaszolta Alice határozottan.

– Micsoda? – kiáltott fel Henry meglepetten, majdnem elharapva az üvegpohara falát. Majd, látva felesége szemvillanását, hevesen integetni kezdett az éppen arra járó pincér lánynak.

– Kérnék még egy sört. Esetleg valamit neked is, drágám? – fordult a felesége felé.

– Egy kapucsínót kérnék – válaszolta Alice. – Ja, és még egy ásványvizet is.

– Szóval Agatha Christie nyomdokaiba lépsz – állapította meg Henry, némileg rosszmájúan.

– Nem értem a gunyorosságod okát? – értetlenkedett Alice, aki magát mindig is meg nem értett tehetségnek tartotta. Gyerekkora óta készült az írói pályára, arról álmodott, hogy világszerte ünnepelt híres írónő lesz, de kezdeti próbálkozásai nem arattak nagy sikereket. A család, főleg a szülők folyamatosan dicsérték a tehetségét, de középiskolai tanárai nem nagyon biztatták, hogy ezt a pályát válassza magának. Ennek ellenére a londoni egyetem irodalomszakára felvételizett és amit

ugyan nagy nehézségek árán, de sikeresen elvégzett. Ezt persze elsősorban tanárai jóindulatának, s nem a kirobbanó tehetségének köszönhette. Azt meg végképpen figyelmen kívül hagyta önértékelése során, hogy a tanárok jóindulatát a menő londoni ügyvéd apuka olajozta meg az egyetem nagyvonalú anyagi támogatásával, és a tanárikarnak tett kisebb, nagyobb szíveségekkel. A későbbiekben is az irodalmi munkásságát a gyermekkönyvektől a szerelmes regényekig apuka finanszírozta, beleértve nemcsak a könyvek kiadásának költségeit, de az azok eladhatatlanságából származó jövedelem kiesést is. Így aztán Henryt túlságosan nem érdekelte felesége hóbortja, apósától kapott anyagi támogatás biztosította számukra a kényelmes életet, nem beszélve arról, hogy egy rendőrkapitány életében néha jól jött egy menő ügyvéd kapcsolatrendszere, befolyása.

– Isten látja lelkemet – tárta szét a kezét Henry –, semmi sem áll távolabb tőlem a gúnyolódásnál.

Csupán őszintén meglepődtem, hogy krimiírásra adod a fejed. Egyáltalán, hogyan jutott ez az eszedbe?

– Tudod, a férjem híres rendőr – replikázott Alice –, aki gyakran mesél nekem a sikeres nyomozásairól. Így aztán már évek óta izgat az a téma, hogy izgalmas bűnügyi történetet írjak a tökéles gyilkosságról, amit még te sem tudnál megoldani. Ahogy előbb mondtam, a történet váza már megvolt, de még hiányoztak bizonyos inspirációk, főleg a könyv befejezésével kapcsolatban voltak nyitott kérdések bennem. De most, itt ülve ennek a San Giminagno-i kávézónak a teraszán, véglegesen összeállt a kép a fejemben. A regény ugyan a napjainkban játszódik, de a történet kezdete a sötét középkorba vezet vissza. Egy kincsvadász egy olyan ereklye után kutat, amely az emberiség számára óriási történelmi jelentőséggel bír, mert létezésének igazolása alapjaiban írná át mindazt, amit Jézus életéről tudunk. Számára a cél szentesíti az eszközt, gyilkosságok elkövetésétől sem riad vissza célja elérése érdekében. Az ereklyét itt fogja megtalálni ebben a városban a tizenhárom torony valamelyikében. Az Európa különböző városaiban elkövetett bűncselekmények felderítésén dolgozó, egyébként zseniális nyomozó látványosan kudarcot vall. Nem tudja letartóztatni és bíróság elé állítani a gyilkosságok elkövetőjét, a gátlástalan kincsvadászt. Ennyi dióhéjban a történet, melyben fel fogom használni mindazt, amit tőled hallottam a munkádról, a helyszínelésről, a bűnüldözési technikákról, a rendőrségi eljárásokról. Ja, és hogy a lényeget ne felejtsem, természetesen a vizsgálatot vezető nyomozót rólad fogom mintázni.

– Megtiszteltetés számomra, hogy gondoltál rám, habár, ha jól értem, akkor ebben a regényedben én leszek a sikertelen nyomozó – morogta Henry.

– Igen, drágám! De, ugye meg tudsz nekem ezért bocsátani? – pislogott ártatlan szemekkel Alice a férjére. – Gondolj bele, egy olyan korszakos regény egyik főszereplője leszel, ahol az emberiség összes megfejtetlen rejtélye említésre kerül. Ezer év titkai egy könyvbe sűrítve, nem csoda, hogy elveszel benne. A kincsvadász zsenialitása meghaladja a képességeid, de hidd el, mindenki máséit is meghaladná. Azért lesz ez a tökéletes gyilkosságok könyve, mert a világ legjobb nyomozója is kudarcot vall benne. De, itt és most ünnepélyesen megígérem, később írok egy olyan könyvet is, amelyben te a sikeres rendőrnyomozó szerepében leszel megörökítve az utókor számára.

– El vagyok ragadtatva a lehetőségektől – állapította meg fapofával Henry. – Ha jól értem szerénységed, akkor nem is Agatha Christie, hanem egyenesen Dan Brown írói babérjaira törsz.

– Na, menj a pokolba! – vigyorogta el magát Alice. – Ideje folytatni a barangolásunkat a városban, mielőtt félreérteném a híres angol humorodat, és megsértődnék rád.

– Miért tennél ilyet? – kérdezett vissza Henry, de választ nem várt. Kiitta a maradék sört a poharából, s intett a pincérlánynak, hogy fizetne.

A nap további részét a város falai között sétálgatva töltötték. Ráértek, hiszen csak holnap reggel

kellett visszamenniük Milánóba, ahonnan repülőre szállva utaznak haza Londonba.

– „Szép kisváros, de azért egy fél nap elegendő lett volna rá” – állapította meg magában Henry, aki egyre gyakrabban érezte úgy az utcácskákban, hogy itt ma már jártak, de látva felesége merengő

tekintetét, a békesség kedvéért ezt a véleményét sem osztotta meg vele. – „Már a könyvét írja, s az abban szereplő helyszíneket rögzíti az agyában, no meg a jegyzetfüzetében. Talán a falakon száradó madárürülékről is pontos leírás rögzül.”

Este kerestek egy kellemes vacsorázó helyet, amit meg is találtak a Via San Giovannin. A késő

esti olasz nyárban az Osteria San Giovanni a legjobb választás volt elbúcsúzni Toszkanától, és visszatérni a hűvösebb, de jóval nyüzsgőbb Londonba. Felesége irodalmi ambíciói a nap folyamán már nem kerültek többé szóba. Henry nem érezte a szükségét, hogy ezen a témán tovább rugózzon.

Tíz éve ismerték egymást, hat éve voltak házasok. Megismerkedésüket Alice apjának köszönhették, aki egy rendőrségi fogadásra a lányával együtt érkezett, és ott mutatta be őket egymásnak. Henry, akkor még nem volt kerületi rendőrkapitány, csupán egy sikeres nyomozó a camdeni kapitányságon.

Úgy gondolta, karrierje szempontjából sosem árt, ha közelebbről megismerkedik London egyik legmenőbb ügyvédjének lányával, aki ráadásul csinos is volt. Harmincöt éves agglegény volt akkor tájt, akiért bomlottak a nők. A magas, sötétszőke, jóképű férfi, jellegzetes mackós járásával minden társaságban vonzotta a női szemeket. Henry számára addig a munka mindig fontosabb volt a magánéletnél, ezért nem foglalkozott tartós kapcsolatok kiépítésével, de most mintha valami megváltozott volna benne. A lány határozottan felkeltette az érdeklődését. Alice, akkor még a húszas éveinek közepén járt, sportos, magas lány volt, akinek határozottan tetszett Henry szenvtelen stílusa. A híres és gazdag ügyvéd apuka ugyanis mágnesként vonzotta a férfiakat hozzá. Mindenki elképesztően szemérmetlen nyomulással próbált kapcsolatba kerülni vele, ezzel szemben Henry meglehetősen közönyösen viselkedett első találkozásuk során, bár azért Alice látta a férfi szemében csillogni az érdeklődés szikráját. Kihívást érzett a férfiban, ezért tőle szokatlan módon ő forszírozta, hogy újra és újra találkozzanak, ami egyébként egyáltalán nem volt Henry kedve ellen való. Az ismerkedésből szerelem, a szerelemből házasság lett. S hamarosan Henry megkapta kinevezését Camden kerület rendőrkapitányságának élére. Az új feladat annyira lekötötte, hogy könnyedén megszokta és elfogadta felesége irodalmári ambícióit és ezzel összefüggő életvitelét. Az asszony számára a könyvíráshoz hozzátartozott a helyszíni információgyűjtés is, ezért gyakran utazgatott, elsősorban Angliában, de sokszor Európában vagy az Államokban. Legtöbbször a férje nélkül, aki pótolhatatlan és helyettesíthetetlen vezetőnek vélte magát a munkahelyén. Ritka volt az ilyen alkalom, mint most Toszkanában, amikor együtt utaztak valahová pihenés, nyaralás céljából. Ennek ellenére kapcsolatukban nem okozott problémát a gyakori különlét, mindkettőjüknek meg volt a saját élete és elfoglaltsága, s ha mégis mindketten egyszerre voltak a londoni lakásukban, legalább volt miről társalogniuk. Ilyenkor Alice lelkesen mesélt legújabb regényéről, míg Henry az éppen aktuális nyomozásáról beszélt kevésbé lelkesen, igyekezve a szolgálati titkokat nem kibeszélni. Ez, azért sokszor komoly kihívást jelentett számára, mert felesége kíváncsisága időnként nem ismert határokat, de ezt Henry betudta Alice írói énjének.

Másnap kora reggel elhagyták a szállodát, visszaautóztak Milánóba, ahol leadták a bérautót, és nyaralásukat befejezve felszálltak a British Airways Londonba tartó menetrendszerinti járatára.

II. fejezet

Pár héttel később az egyik keddi napon, mikorra a toszkán nyaralás már csak távoli emlék volt Henry számára, s a hétköznapjait a rendőri munka rutinja határozta meg, a londoni rendőrség központjába volt hivatalos, ahol a rendőrség HR vezetője várta.

– Kinevezés vagy kirúgás? – kérdezte Alan Parkertől amikor megérkezett. Régóta ismerték egymást, jó viszonyban voltak. Henry értékelte Parker egyenességét, őszinteségét, amely egy ilyen pozícióiban levő HR vezetőnél nem mindig alapértelmezés, Parker pedig tudta Henryről, hogy szakmájában ő az egyik legjobb, akire még szép karrier várhat, bár ahhoz kellene a modorán változtatni.

– Melyikre számítasz inkább? – kérdezett vissza vigyorogva Parker.

– Attól függ, ha számít a sikerességem, akkor azért jöttem, hogy átvegyem London városának rendőrfőnöki kinevezését, ha a rendőrség folyamatos költségmegvonása miatt, vagy egy ellenem áskálódó kolléga feljelentése miatt vagyok itt, akkor a felmondó levelemet fogom átvenni.

– Egyik sem oka annak, hogy most itt vagy – rázta meg a fejét Parker. – A londoni jogi egyetem rendőrtisztképző szakán indulna egy új kurzus, melyhez keresnek előadókat, vendégtanárokat.

Neked jó a beszélőkéd, rád gondoltunk, hogy heti egy–két alkalommal okítsd a jövő rendőreit.

Belefér ez a többlet feladat a temérdek elfoglaltságodba?

– Ha akarom, belefér. S miért ne akarnám? Mi lenne a téma, mert azért mindenhez én sem értek.

– A tantárgy nevét nem tudom pontosan megmondani, de talán ez most nem is érdekes, ha jól emlékszem nyomozati elemzések, vagy valami hasonló. Az alapelképzelés szerint konkrét bűnügyekből kiindulva kellene bemutatni, hogy adott esetben mi volt az a nyom vagy bizonyíték, ami az ügy feltárásához vezetett, vagy ellenkezőleg melyek voltak azok a jelek, információk, melyek figyelmen kívül hagyása a nyomozás sikertelenségét okozta. Hogyan állhat össze az információmorzsákból a teljeskörű kép az elkövető profiljáról, a bűncselekmény indítékáról? Milyen eljárási hibákat lehet elkövetni egy nyomozás során és ezeket, hogyan lehet elkerülni? A tanszék vezetőjének az az ötlete támadt, hogy ezt a témát két megközelítésből boncolgassuk. A sikeres és a sikertelen, a lezárt és a lezáratlan ügyek szempontjából. Vendégtanárként rajtad kívül, még Chelsea rendőrkapitánya vinné ezt a tantárgyat. Egyikőtöké az eredményesen lezárt ügyek témája, ahol nyilván azt kellene bemutatni a hallgatóknak, hogy mi vezetett a sikerhez. Másikotoké az eredménytelen, lezáratlan akták témája. Miért nem sikerült ezekben az esetekben felderíteni a tettes kilétét? Mi okozta a nyomozati munka kudarcát? Ebből milyen tanulságok vonhatók le, annak érdekében, hogy a következő nyomozás már eredményes legyen? De ez csak egy nagyvonalú elképzelés arról, hogy miről lenne szó az előadásotokban, ezt tartalommal nektek kell majd feltölteni.

– Szóval a jó öreg Tom Braxtonnal kell konkurálnom. Tom Braxton címzetes egyetemi tanár. Ő

már elfogadta a felkérést, és választott a két lehetőség közül?

– Még nem. Veled kezdtem az egyeztetést.

– Megtisztelő, hogy enyém az elsőbbségi jog – vigyorgott Henry. – Mivel nekem sokkal jobbak az eredményességi mutatóim, ezért a nehezebb témát választom. Legyen az enyém a sikertelen ügyek témája. Braxton meg mesél arról az egyetlen tyúklopási ügyről, amit sikerült megoldania hosszú pályafutása során.

– Azt hittem, már nincs feszültség köztetek? – lepődött meg Parker. Emlékeiben felrémlett egy korábbi kép, amikor egy londoni rendőri konferencián nyilvánosan egymásnak estek, bár ennek konkrét okára már nem emlékezett.

– Nincsen semmi probléma köztünk, bár nem vagyunk puszipajtások – válaszolta Henry. – Fogd fel a túlfejlett szarkazmusomnak ezt a megjegyzésemet. Mindig értékeltem, ha egy tehetségtelen ember képes volt ugyanarra a szintre felküzdeni magát, mint a tehetséges. Főleg, ha ezt nem a szorgalmának, hanem némi külső támogatásnak köszönhette.

– Hát igen, néha ez előfordul – bólintott Parker komoly arccal –, bár a te esetedben is volt külső

segítség a karriered alakulásában a kedves apósod személyében, ha jól emlékszem.