Gayle Callen

Sose higgy egy hercegnek!

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a HarperCollins Publishers-szel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with HarperCollins Publishers. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Gayle Kloecker Callen, 2008 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A mű eredeti címe: Never Dare a Duke

HarperCollins Publishers LLC, New York, U. S. A.

Magyarra fordította: Gärtner Zita

Nyomtatásban megjelent: 2023

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-671-5

- Kép: Harlequin Books S.A.

A borítón szereplő alkotás a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás alapján került felhasználásra.

- A szerző fotója: © Jim Calle

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Nagynénémnek és keresztanyámnak, Marilyn Coxnak

Te és anyukám megmutattátok,

milyen szoros kapcsolat lehet két testvér között,

és ez csodálatos élményt jelentett számomra.

Nagyon köszönöm a sok szép látogatást, a nevetést

és a támogatást, amitől jóformán a lányodnak,

nem csupán az unokahúgodnak éreztem magam.

Szeretlek!

1. fejezet

London, 1845

Ott van!

Miss Abigail Shaw jól nevelt hölgyhöz legkevésbé sem illő módon a nyakát nyújtogatta.

– Hol? – suttogta. – Biztos vagy benne, hogy a herceg az?

Lady Gwendolin Warfield nyitott hintajának kocsisa tovább manőverezett a Hyde Park közepén húzódó zsúfolt sétányon. Abigail nagy csalódására Gwen csak integetett és mosolygott az elhaladó kocsiknak, fekete haja ragyogott a napfényben, feje búbján csinos kis kalap trónolt.

– Gwen!

Rendületlenül mosolyogva, és fogai közt szűrve a szót, Gwen végre válaszolt:

– Lóháton ül, nincs mellette senki. Látod már? Épp felénk jön. A sötét hajú férfi, aki most üdvözölte Fogge-ékat.

Most már Abigail is látta. Christopher Cabot, Madingley hercege anyja spanyol őseinek fekete haját, sötét szemét és olajbarna bőrét örökölte. Fenséges eleganciával ülte meg a lovát, és Abigail tudta, hogy a Társaság összes jelenlévő tagja nagyra becsüli jó és nemes cselekedetei miatt.

Csakhogy Gwen szerint van valami a múltjában, amit pénzzel és a nemesi cím hatalmával takargatnak – valami botrányos!

Abigail általában nem hagyta, hogy a pletykák elragadják a képzeletét, ám most minden megváltozott, bizonytalanná vált.

Egy lapkiadó lányaként, akinek az apja az igazság büszke bajnokának tartotta magát, Abigail maga is arra vágyott, hogy nemes ügyet szolgáljon. Újságíró akart lenni. Minden embernek joga van a tisztességes bánásmódhoz, és hogy megismerje az igazságot! A világ változik, és már nem csak a nemesek a fontos emberek.

Csakhogy nőként különösen nehéz helyzetben volt. Még az apja sem tudta, hogy ő is ír az újságjába – legalábbis egyelőre nem. De hamarosan megtudja…

Névtelen kis írásokkal kezdte, először irodalmi kritikákkal, aztán később színikritikussá avanzsált. Ám amikor a főszerkesztő nemrég közölte vele, hogy nem tudja tovább fizetni, ő is tudomást szerzett a Morning Journal anyagi gondjairól. Bár a családjára nézve ez súlyos következményeket vont maga után, nem engedhette meg magának, hogy pánikba essen. Úgy gondolta, tudna segíteni.

Tanulmányozta az apja versenytársait, és rájött, hogy a pletyka az, ami legjobban vonzza az olvasókat. A középosztálybeli emberek imádnak a Társaság gyarlóságairól és botrányairól olvasni. A Journalben ügyesen egy kis pletykát is kellene csempészni a fontos aktuális hírek közé.

Gwen elmondása szerint mind közül a legbotrányosabb a Cabot család volt, legalább három generáció óta. Vagyis ők minden újságíró álma. Legutóbb az egyik kuzin, Daniel Throckmorten házassága vert nagy port, aki kártyán nyerte a feleségét. A Morning Journal csupán a házasságkötés tényét közölte, anélkül hogy részletezte volna a botrányt – ami Abigail véleménye szerint óriási elszalasztott lehetőség volt. Azóta mindenki írt már a Cabot családról, de mégis: a nyilvánosság mohón leste a további híreket.

A herceg volt az egyetlen a Cabot család tagjai közül, aki – úgy tűnt – fölötte áll a rokonait övező számos botránynak. Látszólag csupán egy igen előkelő és népszerű nőtlen fiatalember volt. Ám Gwen szerint pletykák keringtek arról, hogy valami szörnyű titkot rejteget, amelynek eltussolásáért rengeteg pénzt fizettek.

Abigail sértőnek találta, hogy a herceg képes olyan tökéletesnek tűnni, hogy az emberek felnéznek rá, miközben a hírneve hazugságokra épül. Tartozik a tisztességes olvasóknak az igazság feltárásával! Ezzel az új történettel pedig a tízszeresére növelheti apja újságjának példányszámát, gazdag hirdetőket vonzhat, és megmentheti a Morning Journalt a csődtől. Az apja megőrzi a hírnevét, és továbbra is segíthet az embereknek. És az egész ötletet Gwennek köszönheti – bár Abigail még nem árulta el a barátnőjének az igazi okot: miért oly fontos megírnia ezt a cikket.

– Mit mondtam neked? – suttogta Gwen halkan, miközben tovább mosolygott az ismerőseire. – Hát nem jóképű?

– De, az.

Valóban így volt. Abigail arra számított, hogy a herceget fenyegetőnek és arrogánsnak találja majd, és nem volt felkészülve a lenyűgözően jóképű külsejére. Észrevette egyenes, délceg tartását, a zsakett szabású lovaglókabátot, amely kiemelte széles vállát és karcsú csípőjét, illetve a nadrágot, mely izmos combjára feszült, majd eltűnt a makulátlanul csillogó lovaglócsizmában.

– Szinte túl tökéletes – mormolta.

Gwen nevetve pillantott rá.

– Úgy érted, a cikkedhez?

– Részben – tűnődött Abigail. – Senki sem tökéletes, és senkinek sem lenne szabad becsapnia másokat.

Ám ahogy a herceg közeledett, enyhe szédülés fogta el. Bizonyára a nyári nap melege okozta, nem pedig az, ahogy a férfi sötét, érzelemmentes tekintete végigsiklott rajtuk. Majd visszatért hozzá… Abigail bensejében valami megfeszült, amikor a herceg ránézett. Bár csak egyetlen pillantás volt, mégis átható, és a lány tisztában volt vele, mit láthat: egy kissé alacsony, telt nőt, egyszerű barna hajjal és barna szemmel. Semmi olyat, ami egy herceget érdekelhetne. És ez jó is így, emlékeztette magát. Ha nyomozni akar utána, akkor nem szabad, hogy a férfi észrevegye.

Aztán a pillanat elmúlt, és a herceg megemelte feléjük a kalapját.

– Jó napot, kegyelmes uram! – üdvözölte Gwen, és intett neki.

– Szép időnk van, Lady Gwendolin – felelte a herceg. Aztán tekintete ismét Abigailre tévedt, és biccentett: – Kisasszony!

Mély hangjában nyoma sem volt semmilyen akcentusnak, bár Abigail tudta róla, hogy folyékonyan beszél spanyolul. Riadtan látta, hogy a férfi most lelassítja a lovát, és a figyelmes kocsis követte a példáját. Abigail nem régóta dolgozott újságíróként, és most szinte szégyellte, hogy szemben kell állnia a férfival, akiről rövidesen írni akar.

Közömbös mosollyal viszonozta a biccentést. Ó, bárcsak továbbmenne!

Gwen előrehajolt.

– Kegyelmes uram, engedje meg, hogy bemutassam legkedvesebb barátnőmet, Miss Abigail Shaw-t. Miss Shaw, az úr Madingley hercege.

Abigail ismét kénytelen volt mozdulatlanul tűrni a herceg éles tekintetét, és csak imádkozhatott, hogy hétköznapi nevét ne kösse össze az újság tulajdonosáéval. Nem tudott szépen pukedlizni, így csak biccentett, és úgy érezte magát, mint egy bábu, akit dróton rángatnak. Végül eltökélten, hogy nem kezdi új feladatát gyávasággal, a férfi szemébe nézett. Úgy tűnt, hogy az nem ismerte fel.

– Örülök, hogy megismerhetem, Miss Shaw – mondta a herceg.

Abigail utálta, mennyire jó érzés az ő szájából hallani a saját nevét. Hogyan eshetett ilyen könnyen abba a csapdába, hogy csak azért rajong egy férfiért, mert herceg? Ő sem jobb, mint a hiszékeny olvasói!

– Én is, kegyelmes uram – mondta, és megkönnyebbüléssel hallotta, hogy a hangja normálisan cseng, inkább higgadtan, mint hízelgően.

Ám a herceg ettől csak még figyelmesebben nézett rá, mintha nem lenne hozzászokva az értelmes nőkhöz. Abigail az ajkába harapott, nehogy olyasmit mondjon, amivel tovább ronthatná a helyzetet.

– Miss Shaw még új Londonban, kegyelmes uram – magyarázta Gwen. – Durhamben nőtt fel.

Aigail megdermedt. Most már Gwen is hazudik? Mi folyik itt?

A herceg ragyogó mosollyal fordult Gwen felé.

– Akkor biztos vagyok benne, hogy a megfelelő társaságban van, Gwendolin kisasszony. Bizonyára megnéztek már néhány látványosságot. Merre jártak?

Gwen egy pillanatra megdöbbent a váratlan kérdéstől. Abigail gyorsan válaszolt helyette:

– Az új British Museumot néztük meg, kegyelmes uram. Nagyon tetszett az olvasóterem.

– A könyvek, Miss Shaw? Nem inkább a festmények vagy a szobrok? – kérdezte a herceg.

Ó, egek, hát kelthetett volna még szürkébb és unalmasabb benyomást? De a herceg mosolya nem halványult el, és Abigail úgy vélte, nagy gyakorlata lehet abban, hogy elrejtse a lenézését.

Gwen már nyitotta a száját, mint aki meg akarja menteni a kínos helyzetet, de Abigail gondolkodás nélkül felelt:

– Ha azt mondtam volna, hogy a festmények tetszettek, kegyelmes uram, biztosan azzal ugratott volna, hogy az akt- vagy a tájképeket részesítem-e előnyben.

A herceg csak pislogott, Gwen pedig megmerevedett, és Abigail úgy érezte, megállt az idő, méghozzá egy irtózatosan kínos pillanatban.

Végül a férfi nevetve megszólalt:

– Elmés válasz, Miss Shaw. Jó szórakozást, hölgyeim, élvezzék a városnézést!

Azzal eltűnt mögöttük, és Abigail görcsbe rándult gyomra lassan ellazult.

A hintó újból megindult, Gwenből pedig kitört a nevetés.

– Az egész a te hibád! – fakadt ki Abigail bosszúsan. – Nem tudtál volna legalább figyelmeztetni, hogy be akarsz mutatni neki?

Gwen csak megragadta a kezét, és megszorította.

– Az biztos, hogy felkeltetted a figyelmét. De hagyjuk ezt! Ne feledd, hogy mindenki olvasni akar róla – mondta izgatott hangon. – A herceg a legvonzóbb rejtély. Biztos, hogy apád is rájön majd, hogy tehetséges vagy az újságírásban!

– De hazudtál rólam a hercegnek! Miért fontos, hogy azt gondolja, új vagyok Londonban?

– Bízz bennem, Abby! Majd mindent elmagyarázok. Hidd el, a te érdekeidet tartom szem előtt.

– De…

– Nem akarsz interjút készíteni velem a cikkedhez? Lehetek a névtelen forrásod.

Bár nem akarta félretenni a gyanakvását és a kérdéseit, Abigail önkéntelenül is együtt nevetett Gwennel. Nagyon kedvelte a barátnőjét, akit haladó szellemű apja olyan iskolába járatott, ahol középosztálybeli lányok tanultak. Gwen sosem tartotta magát jobbnak másoknál, és az évek során bebizonyította, hogy megbízható barát. Abigail egyszer a fejébe vette, hogy egy utált tanáruk valójában álruhás útonálló. De Gwen volt az, aki éjfélkor elkötötte az iskola istállójából a kocsit, mellyel órákon át járták az utcákat, csak hogy bizonyítsák Abigail elméletét. Ő még most is beleborzongott, ha arra gondolt, mi történhetett volna velük, ha az az ember valóban útonálló, és nem csupán egy félszeg udvarló, aki titokban a helyi lelkész lányának csapta a szelet.

Abigail tudta magáról, hogy túlságosan kíváncsi, és ő volt az, aki mindenféle kalandba belerángatta Gwent. Lehet, hogy most meg neki támadt valami új ötlete?

Türelmet erőltetett magára, és ceruzát meg jegyzetfüzetet vett elő.

– Mennyi ideje viseli a herceg a címet?

Gwen elkomolyodott.

– Őkegyelmessége még csak tizennyolc éves volt, amikor az apja meghalt, legalábbis anyám így mesélte. Igaz, annak már kilenc éve, és akkor még az iskolapadban ültem, szóval sok mindenre nem emlékszem. Az ősei példáját követve egyetemre kellett volna mennie, de természetesen nem tehette meg az új feladatai miatt.

– Az ember azt hinné, egy fiatal férfi nyomasztónak érez ennyi felelősséget – tűnődött hangosan Abigail, és ha lett volna bátorsága hozzá, megfordul, hogy alaposan szemügyre vegye a herceget.

– Ha érzett is valamilyen nyomást, sosem hallottam róla, hogy kimutatta volna a nyilvánosság előtt. Egyszerűen átvette a család irányítását. Nagyrészt a londoni Madingley House-ban tölti az idejét, míg a vidéki birtokukat Cambridge mellett az anyja felügyeli. Az özvegy hercegné nem nagyon szeret Londonban tartózkodni.

– Az öreg herceg Spanyolországban szeretett bele a későbbi feleségébe, igaz?

– Micsoda botrány volt! Egy vagyontalan közember lánya! A Társaság kegyetlen tud lenni, és neki, szegénynek, sosem sikerült beilleszkednie. Viszont nagyon szerették egymást a férjével, szóval azt hiszem, ez nem zavarta.

– És most azt mondod, hogy ennek az új hercegnek, aki állítólag olyan tökéletes, van valami botrányos ügye?

Gwen vállat vont.

– Ezt neked kell kiderítened. Csak a pletykákról tudok, miszerint valaki kénytelen volt fizetni valakinek a fiatal herceg valamilyen ügyében. Lehet, hogy zsarolásról van szó? Vagy egy törvénytelen gyerekről? Vagy esetleg egy kormányzati hivatalnok megvesztegetéséről?

– Nem folytathatjuk az őrült találgatást – jelentette ki szigorúan Abigail. – Tényeket kell gyűjtenünk, mielőtt következtetést vonnánk le belőlük.

– És van is egy remek mód arra, hogy ezt megtehesd! – Gwen megragadta Abigail kezét. – Tudom, Abby, hogy ilyesmit még sosem tettél, de kérlek, fontold meg jól!

– Mit nem tettem? – tudakolta zavarodottan Abigail. – Mit kell megfontolnom?

– Meghívást kaptam Madingley Courtba, a hercegi család vidéki birtokára, ahol az özvegy hercegné most először rendez házi ünnepséget. Gondolom, az egyetlen lánya érdekében, hogy partiképes fiatalemberekkel ismerkedhessen meg, miután nemrégiben bemutatták az uralkodónak. Nekem a nagynéném lesz a kísérőm, és biztosan meg tudom győzni arról, hogy kedves barátnőmet is magunkkal vigyük. Egy úrilányt, aki jelenleg nálam tartózkodik.

Abigail döbbenten nézett a barátnőjére.

– Csak nem rám gondolsz? Ezért mondtad a hercegnek, hogy új vagyok Londonban?

Gwen felnevetett, és a napernyőjét pörgette.

– Máskülönben hogyan akarsz egy olyan zárkózott ember után nyomozni, mint a herceg?

– Természetesen a nagyszerű nyomozói képességeimmel – vágott vissza Abigail.

– Azt hiszed, hajlandó lenne interjút adni neked? Vagy hogy a rokonai készséggel elmondanak neked mindent, amit…?

– Ó, Gwen, hallgass! – szakította félbe Abigail. – Te kitervelted ezt! Szándékosan javasoltad a Cabotokat célpontnak a meghívás miatt. – Durcásan összefonta a karját a mellén. – Betolakodjak az otthonába, és hazudjak neki?

– Hogy egy úr lánya vagy? De hát nem jó ember az apád?

– Az apám egy újság tulajdonosa! Függetlenül attól, hogy jó modorú, a Társaság sosem nevezné úriembernek. Munkával keresi a kenyerét.

– Apám azt mondja, hogy badarság csak a nagy földbirtokosokat úriembernek nevezni.

– Grófként apád megengedheti magának, hogy másképp gondolkodjon.

– Tudod, hogy apám mindenkit egyenlőnek tekint, hogy szerinte…

– Gwen – vágott közbe Abigail –, tudod, hogy imádom apádat. Ha nem lennének előremutató elképzelései, te meg én sosem találkoztunk volna. Örökké az adósa leszek azért, amilyen kedvesen velem és a családommal bánt.

– Akkor most hadd tegyem ezt meg érted! Csak egy apró kis hazugság. És olyan jó lesz, hogy a legkedvesebb barátnőm is velem tart! Ezek a vendégségek annyira unalmasak tudnak lenni, különösen, ha rossz az időjárás. Hány levelet lehet megírni, hogy az ember elüsse az időt? Amellett ne feledd, a herceg nem nagyon látogat el vidékre ilyentájt. Ülésezik a Parlament, így túlságosan elfoglalt ahhoz, hogy részt vegyen egy vidéki összejövetelen.

– Teljesen biztos vagy benne, hogy nem lesz ott? – Abigail megborzongott, ahogy eszébe jutott az előbbi kínos helyzet.

– Biztos vagyok – somolygott Gwen. – Te csak egy leszel a vendégek közül, aki járkál a házban, beszélget a családjával és a szolgáival, közben pedig mindent megtudhatsz róla meg arról, hogyan nőtt fel. Nem ezt szoktad tenni, amikor valaki után nyomozol?

– De, természetesen, csakhogy nem sok emberrel volt alkalmam interjút készíteni. Emlékezz rá, általában csak megnézek egy színdarabot, aztán kritikát írok róla. – Abigail hallotta a hangjából kicsendülő belenyugvó keserűséget. Alig egy évvel ezelőtt még örült neki, hogy névtelenül írhat az apja újságjába. Az ő kis titka volt, és egyben lehetőség arra, hogy bizonyítsa a tehetségét. De ha az újság megszűnik, akkor még ez sem marad neki – az apja pedig tönkremegy, ami a legnagyobb veszélyt jelenti számukra.

Gwen szélesen mosolygott.

– Most azonban megadatik neked a lehetőség, hogy megmutasd a világnak, mire képes egy tehetséges nő.

Abigail hátradőlt a párnázott ülésen, és behunyta szemét, mert vakítóan szikrázott a nap.

– Ó, Gwen, túlságosan is csábítónak állítod be a helyzetet!

– Mintha a sors egy ritka meghívás formájában adta volna meg neked a tökéletes esélyt. És mielőtt tiltakoznál, hogy nem vagy meghíva: ha egy hónapot nálam töltesz, elvárják, hogy velem tarts. Ráadásul te vagy a legdrágább barátnőm. Ez sem hazugság. Mondj igent! – Gwen biztatóan hunyorított rá, és reménykedve mosolyogott.

Abigail habozott, de végül győzött a józan megfontolás.

– Gondolkodni fogok rajta.

Gwen duzzogva nézett rá.

– Nem tudnál gyorsabban gondolkodni? Egy-két napon belül választ kell adnom.

– Holnap jelzem a döntésemet.

Gwen színpadias sóhajjal, hanyagul hátradőlt az ülésen, napernyőjét pedig az arca elé tartotta, hogy Abigail ne is láthassa.

Ő viszont nehezen állta meg nevetés nélkül.

– De megbocsátasz nekem, ha nem veszek részt ebben az őrült tervben? – kérdezte.

Gwen lejjebb billentette a napernyőt, és összehúzott szemmel sandított rá.

– Valószínűleg nem.

– Akkor még jobban átgondolom.

– Túl sokat gondolkozol. Most már hagyd abba a tépelődést, és kezdj el királynői módon bólogatni. Soha nem lehet tudni, nem találkozunk-e valakivel, aki fontos, és ott lesz a hercegné vidéki összejövetelén.

Abigail arcáról lehervadt a mosoly, miközben a zsúfolt utat bámulta, mely tele volt gyönyörű hintókkal és szépséges emberekkel. Gwen nem gondolhatja komolyan, hogy ő képes lesz beilleszkedni közéjük, és hogy egyáltalán tudja, mit várnak el egy úriember lányától…

Aznap este, a társalgó papírokkal megrakott asztalánál ülve Abigail a szívének oly kedves, megszokott szerepében találta magát az édesapja oldalán. Az apja testes férfi volt, aki szeretett jól élni a kemény munkával megkeresett pénzből. Feje búbján már ritkult az őszes haj, a szájából pedig nem hiányozhatott a szivar. Hetente több alkalommal is hazahozott cikkeket, amelyeken a szerkesztők dolgoztak, és kikérte a lánya véleményét, mennyire tetszenek majd a nőknek. Abigail ezt nagy megtiszteltetésnek tekintette, hisz az apja újságja parlamenti vitákat provokált, és a társadalom jobbításán fáradozott.

– No és ez, Abigail? – tett elé egy újabb lapot az apja, noha ő még az előzőt sem fejezte be.

Abigail átfutotta a cikket, és közben igyekezett nem összerezzeni, amikor a magányos bevándorló nők helyzetéről olvasott, és arról, mi mindent kénytelenek megtenni a túlélésért. Tudta, hogy ő sosem lesz ilyen helyzetben, hiszen tervei voltak az életével kapcsolatban, és olyan adottságai, melyek a segítségére lesznek.

Egyértelmű, hogy az apjától örökölte a tehetségét. Egy pillanatig arra gondolt, mindent elmond neki. De az apja egyszer csak elrántotta előle a lapot.

– Várj, nem akartam, hogy ezt elolvasd. Még nem néztem át, túlságosan szókimondó a női szem számára.

– De apa, már felnőtt vagyok! Sok éve olvasom a lapodat. Nem kell megvédened az élettől.

Az apja továbbra is az olvasásba merült, és szórakozott mosollyal válaszolt:

– Ez az apák dolga. Aztán majd a férjed feladata lesz.

Abigail felsóhajtott. Amíg nem bizonyítja be neki a képességeit, az apja mindig csak a kislányát fogja látni benne, nem pedig a tehetséges nőt. A nyomozás, melyet a herceg ügyében folytat, erre is jó lenne.

Újra átgondolta Gwen ajánlatát, miszerint magával viszi őt Madingley Courtba – és a kockázatokat is mérlegre tette. Másrészt viszont nem kell mindent megtennie, amivel módjában áll javítani a Morning Journal helyzetén és az apja hírnevén?

Az előszobában megszólalt a csengő, ám sem apa, sem lánya nem fordított rá figyelmet. Néhány perccel később női hang hallatszott:

– Bocsánat, Lawrence. – Abigail mosolyogva feltekintett. Édesanyja, Henrietta állt az ajtóban, vékony és finom vonású, világosbarna haját már megfakította az idő. Egy szabó lányaként született, és sosem tudta teljesen megszokni a fényűzést, amit a férje nyújtott neki.

Aztán Abigail észrevette, hogy az édesanyja nincs egyedül. Egy fiatalember állt mellette, reménykedő, szinte félénk mosollyal. Középmagas, kellemes arcú, karcsú, ami azt sugallta, hogy aktív életet él.

Az apja felállt, és lelkes mosollyal nézett hol a jövevényre, hol a lányára. Abigail elfojtott egy fásult sóhajt. Bár imádta az apját, elkeserítette, hogy az a legújabb vesszőparipája, hogy megfelelő férjet szerez neki egy olyan férfi személyében, aki rangban fölöttük áll. Mit nyújthatna egy üzletember egyszerű lánya egy nemesembernek, a pénzt leszámítva? Ám azt sosem említette az apja, hogy az újság anyagi gondjai is szerepet játszanak abban, hogy férjhez akarja őt adni. Ezzel együtt ő természetesen imádta az apját – még akkor is, ha kissé uralkodó természete volt, amit csak a szeretete enyhített.

Amikor felállt, az apja maga elé tolta.

– Abigail, engedd meg, hogy bemutassam Mr. Wadsworthöt. A szezonra érkezett a városba, a családjának a Tóvidéken vannak birtokai.

Az apja talán kicsit túlságosan is elégedettnek tűnt, és Abigail azonnal megértette: Mr. Wadsworth igazi értelemben vett úriember.

Fásultan pukedlizett.

– Mr. Wadsworth, a lányom, Miss Shaw.

A vendég meghajolt.

– Honnan ismeri az édesapámat, uram?

Mr. Wadsworth kipirult arca még jobban elvörösödött.

– Új parlamenti tag vagyok, Miss Shaw, és a Morning Journal szilárd támogatója több olyan törvényjavaslatnak, amit én is pártolok.

Abigail rámosolygott az apjára.

– Szívügye, hogy segítsen az embereken.

Aztán az édesanyjára pillantott, aki mosolyát elrejtve gyorsan úgy tett, mintha a hímzése kötné le minden figyelmét.

– Meghívtam vacsorára – magyarázta az apja –, és ő azonnal igent mondott, különösen, amikor meghallotta, hogy az egész családdal találkozhat.

Beleértve az eladósorban levő lányát is – bár ezt nem tette hozzá.

Ez lenne a jövője? – tűnődött Abigail. Férjhez menni az apja által ideálisnak tartott jelölthöz, amíg még telik hozományra? Beletörődjön az apja kétségbeesésébe, és átadja magát a reménynek, hogy egy jó házassággal támogathatja a szüleit, amikor azok már nem tudnak magukról gondoskodni?

Hogyan élné túl az apja a csőd szégyenét?

Nem, nem engedheti, hogy ez megtörténjen!

Amíg működik az agya, amíg képes írni, dolgozni fog azon a történeten, ami visszahozza a Journal olvasóit. Visszaadja az apjának az önbecsülését, és megmenti a családját.

A Cabot família földdel, gazdagsággal és hatalommal rendelkezik, ezért azt gondolják, hogy illegális eszközökkel rejtegethetik a bűneiket. Ez nem tisztességes a rendes emberekkel szemben. A tényeknek ki kell derülniük! És igazságot kell szolgáltatni. Igen, elfogadja Gwen ajánlatát, döntötte el Abigail, és ellátogat a hercegi kastélyba.

Hirtelen nagyon vonzóvá vált a gondolat, hogy álruhába bújva valaki másnak adja ki magát.

2. fejezet

Mi a baj? – tudakolta Gwen aggodalmasan.

Abigail felsóhajtott, és elfordította tekintetét az út menti sövényekről, melyek az ablakuk mellett suhantak el. Igyekezett elrejteni az érzelmeit, de Gwen számára még egy szemöldökrándulás is jelezésnek számított.

Mindketten ránéztek Miss Imogene Buryre, Gwen idős, hajadon nagynénjére, aki majdnem az egész délelőttöt alvással töltötte.

Gwen hirtelen elkomolyodott, és eltökélt hangon szólalt meg:

– Egész héten furcsán viselkedsz, pedig inkább izgatottnak kellene lenned. Hiszen apád azt hiszi, hogy velem tartasz egy vendégségbe, ami igaz is.

Abigail lesütötte a szemét, és a retiküljét piszkálta, mely harmonizált zöld ruhájával.

– Valami nyomja a szívemet, és nem tudom, hogyan mondjam el neked.

Gwen megfogta mindkét kezét, és közelebb hajolt hozzá.

– Mondd el, kedvesem!

– A Journal példányszáma az elmúlt évben folyamatosan csökkent. Apám sosem mondta volna el nekem, a főszerkesztő, vagyis a „munkaadóm” szólt. Tudom, hogy el kellett volna mondanom neked az igazat, de nem akartam, hogy megtudd, milyen sok múlik a feladaton, amit magamra vállaltam.

– Ó, Abby! – suttogta Gwen, és megszorította barátnője kezét. – Szegény szüleid!

– Nem tudom, hogy anyám egyáltalán tisztában van-e a helyzettel. De éppen ezért vagyok olyan eltökélt, hogy sikerrel járjak. Ha csak rólam lenne szó, meg az apámnak való bizonyítási kényszeremről, sosem vállalkoznék erre. Már most összeszorul a gyomrom, ha csak arra gondolok, hogy szembe kell néznem a hercegnővel, és… – Elhallgatott, mert ránézett Miss Buryre, és nem tudta folytatni.

Gwen bólintott.

– Ez csak egy cikk, Abby. Nem követsz el bűncselekményt. És Caboték valami bűnös dolgot rejtegetnek…

– Valóban? – szakította félbe keserűen Abigail. – Még nem tudjuk biztosan. Te szeretnéd, ha az összes családi problémádat szétkürtölnék Londonban, sőt egész Angliában?

– De én nem vagyok herceg – vetette ellen Gwen, mintha ez mindent megmagyarázna.

Abigail felsóhajtott, hátradőlt az ülésen, és lehunyta a szemét.

– Már majdnem ott vagyunk – paskolta meg a kezét Gwen. – Nem akarod megnézni, hol fogjuk tölteni a következő hetet?

Abigail kinyitotta az egyik szemét.

– Biztos vagyok benne, hogy meglátom, amikor odaérünk. – De aztán odakint valami megragadta a figyelmét, és a porra ügyet sem vetve lehúzta az ablakot. – Azok ott görög oszlopok? – tudakolta az ablakon kihajolva, hogy jobban láthassa a tekintélyes pilléreket a behajtónál.

– Igen, azok – felelt Gwen ünnepélyesen, bár a szeme huncutul csillogott. – Egy kicsit még várni kell, amíg a házat is megpillantjuk.

Abigail igyekezett úgy tenni, mintha nem lenne ideges. Az alacsony dombokon elterülő réteket nézte, ahol fehér birkanyájak legelésztek. Egy patak szelte át a tájat, és a mellette növő fák fokozatosan sűrűsödni kezdtek, míg végül egészen elzárták a kilátást.

– De hogyan fogjuk látni…? – vonta össze a szemöldökét Abigail.

Aztán amint a hintó követte az út egyik kanyarulatát, elmaradtak mögöttük a fák, és fölbukkant Madingley Court. Habár Abigail sok elegáns otthont látott már, önkéntelenül is felhördült.

– Pazar, igaz? – jegyezte meg Gwen, aki a másik ablakon nézett ki. – Mindig is szerettem ezt a szót.

– Mert ez rá a tökéletes szó – suttogta Abigail ámulva.

Nem egyszerűen palota volt, hanem igazi várkastély. Voltak rajta hegyes tornyok és cakkos bástyák, mint egy középkori váron, de mindez egy öt emelet magas és a látómező nagy részét betöltő épületen. Ablakok százai tükrözték vissza a ragyogó napsütést. Az út az épület mellett vezetett, és már-már úgy tűnt, soha nem ér véget, amikor végül befordultak egy udvarra, és az oszlopos előtető alá hajtottak. Épp egy másik hintó hagyta el az udvart, ám üresen.

– Más vendégek is érkeztek – jegyezte meg Gwen.

Abigail újra rádöbbent a maga elé tűzött feladat óriási mivoltára, hiszen nem csak a herceg anyját és húgát kell becsapnia.

– Hány vendég lesz? – tudakolta elcsukló hangon.

Miss Bury hirtelen felébredt, ahogy a lovak megálltak. Mosolyogva nézett a két fiatal nőre.

– Ó, Miss Shaw, ne aggódjon! Ez az első összejövetel a hercegnőnél. Biztos vagyok benne, hogy nem lesz nagy társaság, talán épp csak huszonöt vagy harminc vendég.

Abigail nagyot nyelt.

Egy inas kinyitotta az ajtót, hogy segítsen neki kiszállni, egy másik a karját nyújtotta Miss Burynek, és fölvezette a kis társaságot a lépcsőn, egy harmadik pedig kinyitotta előttük az ajtót. Mindegyikük térdnadrágot, rövid, rézgombos kabátot és fehér parókát viselt.

Ha ennyi szolganép van az udvaron, jobb nem belegondolni, mennyien lehetnek az egész kastélyban! – gondolta Abigail megilletődve.

De hisz épp ezt akarják Caboték elérni: hogy az emberek elámuljanak és megszeppenjenek a címük, a pénzük és a hatalmuk láttán. Ha valaki álmélkodik, akkor jó eséllyel nem figyel fel a botrányos dolgokra. De nem Abigail! Ő mindent észre fog venni, mindenkivel beszélgetni fog, legyen az hercegnő vagy mosogatólány. Ő majd felfedi a herceg igazi személyiségét!

A két emelet magas előcsarnokban merev tekintetű szobrok bámultak rájuk a falfülkékből, talpuk alatt bonyolult márványmozaik borította a padlót.

Abigailnek minden lelkierejére szüksége volt, hogy palástolja ámulatát. Azért bekukucskált a szomszédos szobába is, egy tágas terembe, ahol az elszórtan álló bútorok mögött ősi kardok és pajzsok díszelegtek a falakon a középkori falikárpitok társaságában.

A házvezetőnő fogadta őket, egy idősebb nő fekete ruhában, fehér kötényben és csipkés főkötőben, és udvariasan közölte velük, hogy az ebédet egy óra múlva tálalják. Aztán egy szobalány vezetésével elindultak a szobáikba, hogy rendbe szedjék magukat.

Abigail pedig igencsak igyekezhetett, ha meg akarta jegyezni a sok lépcsőt és folyosót, amelyen végigmentek.

– Ez a szárny lesz a fiatal hölgyeké, Milady – magyarázta Gwennek a fiatal szobalány, hátranézve a válla fölött.

Abigail és Gwen összenevettek, aztán Abigail, mintha csak társalogna, megkérdezte:

– Ezek szerint van egy másik szárny a férfiak számára? A család maga is ezeket használja?

– Ó, nem, kisasszony. Van egy családi szárny is.

Abigail elgondolkodva bólintott. Sok mindent kell még megtudnia Madingley Courtról, márpedig jól kell ismernie az épületet, ha észrevétlenül akarja felfedezni.

Végül elérték a harmadik emeleten lévő szobáikat. Gwen és Abigail szomszédok lettek, Miss Buryé pedig velük szemben, a folyosó másik oldalán helyezkedett el. A szobalány megígérte, hogy azonnal felküld valakit, aki kivasalja a ruháikat.

Miss Bury megpaskolta Gwen kezét.

– Majd szólj, amikor megjön a szobalány, aki elkísér minket az ebédlőbe. Tudod, mennyire kifáraszt az utazás.

– Amiatt is bűntudatom van – szólalt meg Abigail, amikor kettesben maradtak a szobájában –, hogy hazudok az édes Miss Burynek. Mikor ér majd véget ez az egész?

Gwen az ablakokhoz lépett, melyek jóformán a plafonig értek.

– Talán segít, ha elmondom, hogy hallottam régi családi történeteket arról, miszerint az „édes Miss Bury” nagyon is rakoncátlan leányzó volt fiatalkorában, de nem akart egyetlen férfi mellett megállapodni, így sosem ment férjhez.

Abigailnek leesett az álla.

– Tényleg?

Gwen pajkos mosollyal nézett rá.

– Most már tudod, miért őt kértem meg, hogy kísérjen el minket.

– Netán te is a nyomdokaiba akarsz lépni? – vonta fel a szemöldökét Abigail.

– Ó, nem, drágám, én nem, de te igen. Legalábbis ezen a héten. Most gyere, válasszuk ki a tökéletes ruhát, amelyben üdvözöljük a többi vendéget!

– És a háziasszonyt – suttogta Abigail, és tűnődve gondolt a nőre, aki annyira szerelmes volt egy férfiba, hogy a kedvéért elhagyta a hazáját, és barátságtalan idegenek között élte le az életét.

– Jó, hogy itt vagyunk egymásnak – jegyezte meg Gwen. – Nem akartam komornát hozni magammal. Ki tudja, hány szerencsétlent zsúfolnak be a személyzeti szállásra egy ilyen eseményen.

– Ez az egyetlen ok, amiért nem hoztál magaddal komornát? – firtatta Abigail.

– Ó, rendben van, beismerem, azért sem, mert ő tudná, ki vagy valójában.

Abigail nevetve megcsóválta a fejét.

Végül a ruháikat kivasalták, aztán visszatért az első szobalány, hogy levezesse őket a társalgóba. A folyosón Miss Bury csatlakozott hozzájuk, felfrissülve és izgatottan.

– Ó, a hercegné olyan visszavonultan él, igazi kitüntetés, hogy láthatjuk! – suttogta a védenceinek.

A szalon kicsit meghittebb volt, mint a félelmetes nagyterem. Itt is több csoportba rendezve álltak a bútorok, ám a vendégek a díszesen faragott kandalló előtt gyűltek össze, ahol csintalan arcú angyalok tartották a masszív párkányt. A mennyezetet az óriási csillárok köré festett színes freskók díszítették.

Körülbelül egy tucat vendég figyelte nyíltan vagy lopva Abigail és Gwen belépését, és Gwen arca felragyogott az örömtől az ismerős emberek láttán. A vendégek érdekes keveréket alkottak egy a Társaságba frissen bevezetett fiatal lánytól kezdve, aki csodálkozó, kerek szemmel bámulta őlet, egészen egy idősebb úriemberig, akinek homlokára a mogorva ráncok, úgy tűnt, örökre bevésődtek. Voltak, akik álltak, mások ültek, Abigail azonban könnyen felismerte a hercegnét, aki egy kanapén foglalt helyet. Szénfekete haja volt, melybe immár ezüstös szálak vegyültek, és sötétebb bőrszíne, mint amilyen a fiának. A hercegné mellett ült a lánya, Lady Elizabeth. Neki is fekete haja volt, de az apja családjára jellemző világosabb, rózsás bőre. Mindkettejüknek sötét szem és erős orr tette jellegzetessé a csinos arcát. Míg a hercegné konzervatív színű és szabású ruhát viselt, lánya világos, napfényes sárgában volt. Abigailnek velük, kettejükkel kell szoros ismeretségbe kerülnie, hogy minél többet megtudhasson a hercegről.

Lady Elizabeth diszkréten intett Gwennek, aki megfogta Abigail karját, és egyenesen a hercegné elé vezette. Miss Bury kissé lemaradt mögöttük. Abigailnek nem kellett biztatás, hogy Gwen mellett mélyen meghajoljon.

– Mama – szólt Lady Elizabeth –, engedje meg, hogy bemutassam Lady Gwendolin Warfieldet. – Gwen nevét furcsán hangsúlyozta. Abigail és Gwen kíváncsian összenéztek.

A hercegné királynői bólintással válaszolt. Abigail kezdett aggódni, miként fog tudni egy ilyen nővel beszélgetni.

– Kegyelmes asszonyom – mondta Gwen szerényen –, nagyon köszönöm a meghívást.

A hercegné elmosolyodott, amitől nemes vonásai ellágyultak.

– Számomra öröm, hogy elfogadta – felelte, és hangját leheletnyi spanyol akcentus színezete. – A fiam nagyrabecsüléssel beszélt önről.

Abigail nehezen állta meg, hogy ne vessen egy meglepett pillantást Gwenre. Nem csoda, hogy Lady Elizabeth kihangsúlyozta a nevét.

– És köszönöm, hogy kiterjesztette a meghívást a vendégemre is – folytatta Gwen. – Kegyelmes asszonyom, engedje meg, hogy bemutassam legkedvesebb barátnőmet, Miss Shaw-t.

Abigail újból pukedlizett.

– Hálásan köszönöm a nagylelkű meghívást, kegyelmes asszonyom.

A hercegnő legyintett.

– Látta Madingley Courtot, Miss Shaw, így tudja, hogy mindig van helyünk még egy vendég számára. Engedje meg, hogy bemutassam a lányomat, Lady Elizabetht.

A fiatal nő felállt, és köszöntötték egymást. Lady Elizabeth szemében semmi álszerénység nem látszott, csak nyílt kíváncsiság és boldog várakozás, mintha az összejövetel már most, az első órákban is felülmúlná minden várakozását.

– Olyan jó, hogy több korombeli hölgyet is megismerhetek közelebbről! – örvendezett.

Az anyja a szemét forgatta.

– Kimerítő a kísérők számára. Ugye, Miss Bury?

Miss Bury előrelépett és gyakorlott mozdulattal pukedlizett.

– Jó napot, kegyelmes asszonyom! Én nem bánom, hogy kísérőként vagyok itt. Emlékeztet rá, milyen csodálatos volt fiatalnak lenni.

– Ó, igen – vonta fel egyik szemöldökét a hercegné. – Úgy rémlik, hallottam egy-két történetet a fiatalságáról.

Miss Bury csak mosolygott, de szemében titkos emlékek csillogtak.

Végül mindhárman otthagyták a hercegnét és lányát, Gwen pedig magával vitte Abigailt, miközben elvegyült a többi vendég között. Abigail odafigyelt mindenre, amit hallott, mert nem tudta, mi vagy ki lesz hasznára a nyomozásban.

Kiderült, hogy a család több tagja is távol van, ami az ő szempontjából hátrányt jelentett. A herceg két nagynénje, Lady Flora és Lady Rosa Londonban tartózkodtak Lady Rosa két hajadon lányával és özvegy menyével együtt. Sajnálatos módon a hercegnek volt egy kuzinja, aki fiatalon elhunyt.

Jelen volt még két másik hajadon, Lady May és Lady Theodosia, akik korban közelebb álltak a tizennyolc éves Lady Elizabethhez, mint Abigailhez a huszonhárom évével. Azonkívül öt nőtlen fiatalember, nyilván azért, hogy Lady Elizabethnek legyen kikkel megismerkednie. Itt volt Mr. Tilden, egy vörös hajú férfi, aki elpirult, amikor bemutatták neki Abigailt. Lord Keane, aki úgy tűnt, magasabbrendűnek tartja magát a többieknél. Lord Paul Delane és Lord Gerald Delane, egy herceg kisebbik fiai. Valamint Mr. Wesley, a helyi lelkész, aki megbabonázva bámulta Gwent, mielőtt észbe kapott és elpirult.

Aztán ott volt még két házaspár is: Swarthbeck márki és felesége, akik Lady May szülei voltak, valamint Greenwich grófja és grófnéja. Egy idős úriember, Mr. Fitzwilliam az egyik székben bóbiskolt, mígnem aztán Miss Bury megérintette a vállát, és ekkor régi ismerősként, örömmel mosolyogtak egymásra.

Megjelent az ajtóban a komornyik, megvárta, míg mindenki elcsendesedik, majd bejelentette:

– Őméltósága, Madingley hercege.

Abigailnek leesett az álla. Úgy volt, hogy nem lesz itt!

A herceg még mindig az utazóruháját viselte, melyet esőfoltok pettyeztek. Mennyivel nagyobb és hatalmasabb benyomást kelt itt, az otthonában, tűnődött Abigail, mint a szabadban! Őt azonban nem fogja megfélemlíteni!

A herceg átnyújtotta bőröndjét a komornyiknak.

– Hamilton, vigye, kérem, a szobámba. – Majd fanyarul hozzátette: – Igazán nem kell bemutatnia a saját anyámnak és húgom… – Megakadt, amikor észrevette az izgatott vendégeket.

– Chris! – kiáltott fel a húga, és fürgén odasietett hozzá. – Úgy értem, Sir Madingley! Milyen kellemes meglepetés! Nem tudtam, hogy eljön a mi kis összejövetelünkre.

A herceg kimérten mosolygott.

– Hogyan hagyhatnám ki az első társasági eseményét, Elizabeth? – Lehajolt, hogy megcsókolja a lány arcát, de Abigail látta, ahogy közömbös pillantást vet az anyjára. A hercegné csak meghajtotta a fejét, halvány mosollyal az arcán.

Abigail nagy tétben mert volna fogadni rá, hogy a vendégség nem kellemes meglepetés a herceg számára. Végtére is eladósorban levő ifjú hölgyek is jelen voltak.

Még egy hercegné is házasságszerzésre adhatja a fejét, ha a fiáról van szó.

3. fejezet

Christophernek nem okozott nehézséget leplezni a csalódottságát és a haragját. Mint Madingley hatodik hercege, mindig teljesítette a kötelességeit, még akkor is, ha ez azt jelentette, hogy lóháton páváskodjon a londoni Rotten Row-n a kicicomázott tömeg előtt. Húga, Elizabeth most lépett be a Társaságba, és tudta, mennyire fontos, hogy előnyös és boldog házasságot kössön, márpedig erre az ő viselkedése is hatással lehet. Végtére is már megszokhatta, hogy mindent, amit érez, az udvariasság maszkja mögé rejtsen.

De nem szerette a meglepetéseket, és az anyja jól tudta ezt. Egy népes vendégség, az Isten szerelmére, éppen amikor azt remélte, hogy egy békés hetet tölthet itthon, és rendezheti a gondolatait! Nem tudta figyelmen kívül hagyni, hogy Lady Gwendolin, Lady May és Lady Theodosia is jelen vannak, azaz a három nő, akiket említett az anyjának. Azt hitte, nyugodtan beszélhet a jövendőbeli feleségéről a szülőanyjával, de a jelek szerint mégsem. A tömegben szétszóródva akadtak más fiatalemberek is, és ő tudta, hogy azok Elizabeth érdeklődését hivatottak felkelteni.

A testvére talán örül az ilyen segítségnek, de ő nem.

Belépett a nappaliba, és nézte, ahogy az emberek sietve hátrahúzódnak, hogy helyet adjanak neki. Mindig elkedvetlenítette, amikor így menekültek előle. Udvariasan bólintott a tőle jobbra és balra álló vendégeknek, ami meghajlások és pukedlik hullámát indította el. Lady May úgy nézett ki, mint aki nem is mert volna reménykedni a találkozásban. Lady Gwendolin ellenben csak a szokásos bájos mosolyát öltötte magára, amely annyi mindent rejtett. Több érdekes beszélgetést folytatott már vele, és úgy vélte, a gondolkodásmódja nem szokványos, ami általában nem jellemző egy fiatal nőre.

Mellette ott állt az a barna hajú nő is, akit egy héttel korábban látott vele a Hyde Parkban. Alacsony volt, és gömbölydednek tűnt Lady Gwendolin karcsú, nyúlánk termete mellett, és épp céltudatosan figyelte őt, mintha azáltal, hogy elég sokáig nézi, rájöhetne, milyen ember valójában. Csak egy újabb nő, aki egy herceget akar megszerezni?

Miközben eszébe jutott a szórakoztató megjegyzése az aktfestményekről, rájött, hogy a kelleténél hosszabban időzik rajta a tekintete, mert majdnem rálépett az anyja ruhájára, amikor odaért a kanapéhoz.

A hercegné igyekezett, nehogy kuncogni kezdjen, miközben Christopher fejet hajtott előtte, majd ajkához emelte a kezét.

– Anyám! – mondta egyszerűen.

A hercegné félrebillentett fejjel nézett rá, mintha ebből az egyetlen szóból próbálná kiolvasni a fia érzelmeit.

– Sir Madingley! Nagyon örülök, hogy sikerült félretennie az elfoglaltságait, és eljönnie közénk.

– Milyen tökéletes, hogy pont azt az időpontot választotta, amikor azt mondtam, hogy itthon leszek!

Apró gödröcske jelent meg a hercegné egyik arcán, az elfojtott mosoly árulkodó nyoma.

– Igen, valóban. – Lehajtotta a fejét, hogy a fia ne lássa a diadalmas pillantását.

Régóta zajlott már közöttük ez a játszma. Az anyja évek óta szerette volna, ha megállapodik, noha még csak huszonhét éves volt. Christopher egyre halogatta a dolgot, előbb az ifjúkorában megtépázott hírnevét akarta helyreállítani. Csak mostanra érte el pályája csúcsát a Parlamentben és a királynő mellett.

Aztán elkövette azt a hibát, hogy elmondta az anyjának azoknak a nőknek a nevét, akikről úgy vélte, szóba jöhetnek jövendőbeli hercegnéjeként. És most itt volt mind a három nemes kisasszony – plusz Lady Gwendolin barátnője. Talán csak a kísérője lenne? Nem, az kizárt, mert a fiatal nő ruházata, bár nem volt fényűző, azért gazdagságra utalt, és fesztelenül mozgott Lady Gwendolin meg a többi vendég között.

Rég nem keltett már benne ekkora érdeklődést egy nő. Mindig olyan átlátszó volt az igyekezetük, hogy elnyerjék a tetszését – vagy a kegyeit. Mindazonáltal Chris biztos volt benne, hogy néhány beszélgetés után már nem fogja olyan izgatónak találni a titokzatos hölgyet.

Az ebédlőasztalnál férfiak és nők felváltva foglaltak helyet, így Abigailnek mindkét oldalán volt egy-egy úriember, akivel beszélgethetett. Jobbra tőle Lord Greenwich hangosan társalgott az asztal fölött a feleségével, mintha az asszony rosszul hallana. Balján Lord Keane ült, egy nőtlen úr, aki gunyoros arckifejezéssel méregetett minden nőt. Tőle balra kapott helyet Gwen, aki az asztalfőn ülő herceggel beszélgetett. Lord Keane nézte őket egy darabig, majd megcsóválta a fejét.

– Van valami gond, uram? – kérdezte Abigail, miközben elégedetten szemlélte a föltálalt báránysültet és spárgát.

– Természetesen nincs – válaszolt a férfi vigyorogva. – Csak az a helyzet, hogy mi, agglegények most kevesebb figyelmet kapunk, mióta megérkezett a herceg.

– Ön tehát nem kap elég figyelmet?

Lord Keane meglepetten rámeredt, majd könnyedén így felelt:

– Nem, nem kapunk, Miss…

Bár elfelejtette a nevét, Abigail nagyvonalúan elnézte neki.

– Miss Shaw. De biztosra veszem, hogy Lady Elizabeth figyelmét nem tereli el a fivére.

Lord Keane bólintott, és a herceg húgára nézett, aki hangosan nevetett valamin, amit a kipirult arcú Mr. Tilden mondott.

– Teljesen igaza van – ismerte el Lord Keane. –És persze itt van ön is.

– Én? – csodálkozott Abigail.

– A többi hölgy, akiket nyilvánvalóan a herceg kedvéért hívtak meg, nemesi származásúak, de ön nem az.

Abigailnek még sosem fordult meg a fejében, hogy Gwen lehetne a herceg felesége. Majd el kell gondolkodnia azon, hogy milyen hatással lehet ez az ő ügyére – és persze a kedves barátnője életére.

– Valóban, nem sorolhatom magam a herceg feleségjelöltjei közé – ismerte el sajnálkozva.

Lord Keane fölnevetett, mire az asztalfőn ülő herceg rájuk nézett. Átható tekintete szinte megbénította Abigailt. Miért nézi ennyit? Folyton arra emlékeztette, milyen butaságokat mondott, amikor a Hyde Parkban találkoztak, ez pedig zavarba ejtette és nyugtalanná tette, ami nagyon ritkán fordult elő vele. És egyáltalán nem örült neki.

– Akkor miért van itt, Miss Shaw? – tudakolta Lord Keane.

Abigail örült a váratlan kérdésnek, még ha kissé nyers volt is.

– Őszintén szólva, Lady Gwendolinnál voltam látogatóban, amikor megkapta a meghívót. Felajánlottam, hogy korábban hazatérek, de hallani sem akart róla.

– Ah, milyen bátor, hogy bevallja!

Ha a herceg ezt hallaná, gondolta Abigail, tudná, hogy ő csak véletlenül került ide. De persze, mosolygott magában, ez jóformán a hercegről is elmondható.

– Érdekes fény van a szemében, Miss Shaw – mondta Lord Keane.

Abigail meglepetten pislogott.

– Tessék, uram?

– Szerintem ön nem az a típus, aki túl komolyan veszi mindezt. Talán még élvezi is majd a következő néhány napot, miközben mi, többiek elkeseredetten küzdünk a hercegi testvérek figyeleméért.

– Ön oly elkeseredetten vágyik a figyelemre, uram – jegyezte meg Abigail fanyarul. – Miért tűnik ez nekem hamisnak?

Lord Keane ismét felnevetett.