Lilien Berg

Vágyakozók

Az alábbi történet kizárólag a fantázia szüleménye.

A benne szereplő híresség sajnálatos módon soha nem került és valószínűleg nem is kerül ilyen közelségbe és helyzetbe bármely rajongójával.

1.

„Sokáig feküdt a forró vízben, és a fürdőt elárasztó átláthatatlan, illatos gőzben az utolsó találkozásukra gondolt. A csókjai ízére, a durvaságára, arra, hogy tőle még a fájdalmat is elviselte, sőt élvezte, arra, hogy képtelen betelni vele, folyton csak ő jár a fejében, hogy olyan neki, mint a drog, nélküle napról-napra csak apad az ereje. Sóvárgott és remegett a vágytól.

A kádból kiszállva törülközés nélkül, meztelenül dőlt végig a hálószobát uraló méretes franciaágyon. A nyitott ablakon beáramló lágy szellő meg-megremegtette a könnyed tüll függönyöket, felszárította a vízcseppeket a bőréről, pár hűs fuvallat pedig utat talált széttárt combjai közt, finoman megízlelve lüktető nőiségét.”

– Beférek még én is?

A lift pontosan a kérdés végén és hajszálnyival a fiú orra előtt csapódott be. A lány automatikusan ahhoz a gombhoz nyúlt, amelyik megakadályozhatta volna a behatolást, de a túloldalon sem adták fel. A lázas gombnyomogatós párbaj végén a szétnyíló nehéz acélajtó mögött feltűnt a vigyorgó győztes.

– Bocsánat, hogy feltartalak! Ósdi egy konstrukció, remélem nem ragadunk benn! A fiú a kezét nyújtotta. – Márk vagyok, a …nyolcadikról. A lány mosolyt erőltetett magára, de az üdvözlést nem fogadta el.

– Alíz, az elsőről. Iratokat viszek, fölfelé – hadarta, és mintha igazolnia kéne a szavait, megrázta a kezében tornyosuló paksamétát, ami a hirtelen mozdulattól fékezhetetlenül meglódult, és beterítette a rendelkezésre álló szűk négyzetmétert. A kezdeti meghökkenés után egyszerre guggoltak le a papírokért, és összeütötték a fejüket. Alíz a koccanás helyét tapogatva tápászkodott föl, aztán behunyt szemmel várta, hogy a fiú egyedül birkózzon meg a feladattal. Hát így indul egy átlagos borzalmas hétfői nap – summázta magában, és megpróbálta felidézni az agykontroll tanfolyamon tanult stressz levezető légzési technikát. Nem sikerült. Inkább fülelt. Egy ideig hallatszott a papírszedegetés nesze, aztán meg semmi. Mikor lepillantott, nem akart hinni a szemének: újdonsült ismerőse a fülke padlóján csücsült, és olvasgatott. Ahogy Alíz meglátta, hogy épp min mazsolázik, ingerülten tépte ki a kezéből a lapokat.

– Vicces, hogy ilyesmikkel mászkálsz, kinek dolgozol?

– Ügyvédeknek. Nagyon sok köztük az amatőr író! – oktatott ki a lány lángvörösen és önérzetesen, két kézzel kapaszkodva a papirosaiba.

– Hát, tényleg elég amatőr cuccok! – szólt a pimasz riposzt.

– Igazán?! Mert te ugye olyan profi vagy?! Egyébként meg kinek képzeled magad, és egyáltalán, hogy jössz ahhoz, hogy titkos belső iratokat nézegess?! – replikázott Alíz.

– Teljesen igazad van, bocsánatot kérek!

– Megbocsátottam, sőt tudod mit? Már el is van felejtve az egész, és remélhetőleg a jövőben esélyed sem lesz újabb bocsánatkérésre, mivelhogy reményeim szerint többet nem futunk egymásba! Alíz, hogy kellő nyomatékot adjon a mondandójának, vadul gesztikulált, és tekintélyes, vörös sörényébe túrt, mire a hajtömeget kordában tartó franciacsat elrepült. A felszedésre ismét egyszerre vállalkoztak, és újfent összebólintottak.

– Úristen, mi a fene van? Te most szórakozol velem?!

A válasz nem váratott sokat magára – a franciacsat súlytalanul a tenyerébe simult.

Hirtelen elszégyellte magát, mert hát mi a fenét vitatkozik egy vadidegennel?! Ilyen sok fölös energiája van?! – tette fel magának a kérdést. Az igazság az, hogy nincs mivel, jobban mondva kivel elfoglalnia magát. Ez a szerencsétlen srác meg végképp nem tehet semmit az ő egész életét végigkísérő levakarhatatlan pechszériájáról! Egy pillanatig arra gondolt, hogy bocsánatot kér, de elvetette az ötletet. Mégiscsak belegázoltak az aurájába, a magánszférájába, ésatöbbi.

Alíz a WolfTársa Ügyvédi Társaságnál dolgozott az acélszürke irodaház földszintjén. Iktatott és a postával szaladgált nyolctól délután négyig tíz emelet közt, mivel a vezetőség a legfelső szinten trónolt. Szerette ezt a felállást, mert nem volt szem előtt és összesen két emberrel kellett szóba állnia egész nap, plusz bármikor kiléphetett a faxok és fénymásolók véget nem érő kattogásából, és kisétálhatott az épület melletti parkba. Hát ebbe az alibi-idillbe zavartak most bele.

A hátralévő időben fej lehajtva, egymás cipőjét fixírozva várakoztak, míg határozott kattanással meg nem álltak a nyolcadikon. Mielőtt a fiú kiszállhatott volna, egy jól táplált platinaszőke préselődött kettejük közé.

– Oh, ugye nem zavartam meg semmit? Szinte kitapintható a feszültség ebben a helységben! – vihogta Nelli, Wolf Úr személyi asszisztense, fizikai és lelki szükségleteinek kiemelt kielégítője.

– Helyiség – helyesbített alig hallhatóan Márk, ahogy egy puha mozdulattal kilépett a fülkéből, aztán visszafordult, Alíz tekintetét keresve.

– Azért örülök, hogy találkoztunk! Jó munkát!

Alíz és Nelli nem tudták levenni a szemüket a távolodó fiú Calvin Klein-be bújtatott valószínűtlenül formás fenekéről.

– Valami kellemesebbet nem tudnál kívánni?! – kiáltott utána Nelli. – Láttad, hogy milyen helyes? Kiköpött Keanu Reeves!

– Nem figyeltem, de valószínűleg csekély a hasonlóság – motyogta Alíz, és erőfeszítést sem tett az egyre jobban kikívánkozó ásítás elfojtására. – Egyébként meg nem izgatnak a kisfiúk, én az érett, intellektuális férfiakat szeretem, mint mondjuk Mario Vargas Llosa, jó ötvenesen.

– Ne is mondd! – legyintett Nelli. – Ismerem az életérzést, anyám is megőrül a dél-amerikai szappanoperákért! Alízban felment a pumpa, és hirtelenjében helyreigazítást akart tenni a Nobel-díjas író védelmében, akit csak úgy leszappanoperasztároztak, de aztán kiengedte a gőzt, erőtlen és kedvetlen volt egy újabb kioktatáshoz, inkább csak sóhajtott egyet, és idegesen nevetett együtt a geg gyártójával. Zombiként követte a tökéletes testű és elegáns Nellyt a postával és a rengeteg papírossal, miközben a nő beszámolt neki az irodaház legújabb és legütősebb pletykáiról; kik zárják magukra a szeretőjükkel az irodát, kik akarják lejáratni egymást Wolf úr előtt, etc. Alíz végig érdeklődő arckifejezést villantott, és értőn bólogatott, aztán mikor megszabadult Nellytől, a többi dolgozóval is kedvesen és semmitmondóan elcsevegett. Egy óra múlva a legfelső szinten minden beérkező levél a címzettekhez, illetve titkárnőik kacsóihoz került, valamint az átvételt igazolandó, a postás könyvnek kinevezett kockás füzet is megtelt szignókkal. Pár fontos levél nyomtalan és titokzatos eltűnését követően ezt a rendszert még Endre vezette be. Alíz a füzet szamárfüleit gyűrögetve indult el kávézni. A ház egyetlen kávé automatájánál irracionális áron lehetett másfél deci forró, fekete vizet kapni. Teljesen mindegy volt, mert az irodában is rossz kávét főztek, és ő otthon is rossz kávét főzött. A pocsék kávé ugyanúgy hozzátartozott a mindennapjaihoz, mint máséhoz a jó. Az automata a földszinten posztolt, szemben az üvegkalitka portásfülkével. Alíz nagyon vágyódott oda. Úgy érezte, az lenne a neki való munka. Semmi kontakt más emberekkel, semmi nyaggatás. Nyugodtan gondolkodhatna, írhatna, és végre tisztességesen megtanulhatna angolul. Meg persze még egy csomó más nyelven is. Felkészülhetne a nagybetűs életre, amit már tulajdonképpen élnie kéne, ha nem pazarolná az életét olyan ostoba hiábavalóságra, mint éppen a jelenlegi munkája. Az automatába csupa öt forintost dobált be. A kis érmék úgy visszahangoztak, mintha valami feneketlen mély kútban értek volna célt. Talán túlontúl mélyre repültek, mert a fizetségért nem akart megérkezni a szolgáltatás. A fémes koppanásra ki is dugta a fejét Ufó bácsi, az ügyeletes portás, nyugalmazott vadászrepülő tiszt. Egész fiatalon leszerelték, mert állítólag látott valamit. Őszerinte ufót. Ettől kezdve csak ez az egy témája volt. Mindenhol, mindenkinek, mindig. Illedelmesen megkérdezte, hogy asszisztálhatna-e a kávéfőzés eme letisztult módozatához. Közös erővel jobbra, majd balra döntötték a gépezetet, de az makacsul ellenállt a fizikai gyötrelmeknek. Aztán – ahogy az lenni szokott – a semmiből fölbukkant a Krisnás, aki egy laza rúgással forró életmentőt varázsolt. A hőstettért nem várt köszönetet sem szóban, sem egyéb módon. Arcán a mindent tudók mosolyával biccentett, majd tovatűnt a földszinti kanyarban, a közjegyzői iroda irányába, arra, ahol elég sok a kanapé, meg a yucca pálma.

Ufó bácsi résnyire összevont szemmel bámulta a távolodó alakot.

– Van valami furcsa, aggasztóan furcsa és természetellenes a mozgásában. Ön nem így látja, kedves Alíz?

Endre a fél órán belüli három kávé elfogyasztása ellenére sem bírt magához térni.

Üveges tekintettel bámulta a konyhaasztalra már előző este odakészített vitaminos fiolákat. B vitamin komplex az idegrendszer megfelelő működése végett, ennek felszívódásához elengedhetetlenül szükséges magnézium, A és E vitamin a külcsín miatt, a megkerülhetetlen C-vitamin – természetesen extra dózisban, aztán omega3, plusz egy thai csodaszer a férfiasságára – ezt még a múlt hónapban rendelte a neten. Nem mintha szüksége lett volna rá, bár olyan régen volt már szüksége ebbéli képességeire, hogy fogalma sem volt róla, hogy „élesben” szüksége lenne-e rá. Plusz fél tucat mulitvitamin, amikre még az MLM-es ámokfutásai alatt tett szert. A megzabolázhatatlan siker utáni vágytól hajtva, csúcs-menedzseri karrierről álmodva, négy-öt év alatt közel 15 táskányi bemutató termékminta, számtalan elpocsékolt hosszú hétvége, amin végighallgathatta, hogy mit, hogyan nem fog csinálni, és ezért nagyjából mennyi pénzt nem fog keresni, valamint tizen kilók „hogyan adjunk el sikeresen?” bestseller beszerzése után látta csak be, hogy ezt a pályát sem neki találták ki. Az álmok odalettek, de a vitaminok megmaradtak.

A vitamin arzenál legalább megvédte a rengeteg parazitától, amit a tetemes állatkert termelt ki. Ez a mennyiség nagyjából egy fejlődő országban tett látogatáshoz javallt mennyiséggel egyezett meg – természetesen a védőoltásokat leszámítva. Bár, ha őszintén magába nézett – legszívesebben azokat is beadatta volna magának.

Borzalmas éjszakája volt, nem bírt elaludni, ezért a vodkához fordult segítségért, de ahelyett, hogy ellazította és álomba ringatta volna, még pár fokkal nyomorultabbul érezte magát tőle. Mikor valami csoda folytán mégis elszenderedett, kutyaugatás, meg macskanyivákolás verte föl. A kegyelemdöfést a padlásra behurcolkodott menyét vitte be, hajnali háromkor.

– Nem túlzás ez egy kicsit? – morgott Endre már az irodában.

Kialvatlan volt és következésképp flegma. Egy leharcolt fénymásolónak támaszkodott, jobb karját a masina tetején pihentette, markában egy tízórai gyanánt elfogyasztandó szendvics szottyadt, amire még rá-ráharapott, a másik kezében pedig meggyötört papírlapokat szorongatott. Ahogy a sűrűn gépelt szöveget olvasta, a száját hol nyalogatta, hol meg csodálkozón csücsörítette.

– Mondd meg őszintén a véleményed, mert pár órája történt egy kis baleset, olyasvalaki is beleolvasott, akinek nem kellett volna.

– Na és tetszett neki?

– Egy túrót! De tipikusan olyan alak volt, akitől az számít dicséretnek, ha nem tetszik neki!

– Hát, nem éppen a legmagasabb röptű irodalom, de tulajdonképpen mindent el lehet adni. Csak egyet ígérj meg! Ugye szado-mazo nem lesz benn? Az már tényleg nem illene hozzád, meg persze a Románc profiljába sem!

Alíz egy forgószéket próbált megszabadítani a rá rakott papír- és szemétkupactól, közben pedig a férfi reakcióin kuncogott. A bácsikája nem helyeselte, amit ő csinált, de azért láthatóan élvezte. A férfi végül a papírokat az asztalra dobta, verítéktől gyöngyöző homlokát pedig a disznósajtos szendvics szalvétájába törölgette.

– Ez a Margó azért nem semmi! Gondolom, ő adja az instrukciókat, nemde, mármint a sztorival kapcsolatban?!

– Hát.., csak annyit mondhatok, hogy szabadon szárnyalhat a fantáziám! Na jó, tudod, hogy szereti a kezében tartani a gyeplőt, úgyhogy mindent átbeszélünk.

Istenem, ha szegény öcsém még élne, vajon mit szólna ehhez az erotikus magazinba való irogatáshoz? De hát már mit lehet tenni?– morfondírozott a férfi. Ahhoz, hogy a több, mint hetven éves mostoha anyja egy ilyen vállalhatatlan honlapot üzemeltet, fotókat készít hozzá, mindezt megfejelve pedig a saját unokájával irattatja a szövegeket! Megengedhetetlen, de már mit lehet tenni?!

– Én meg jól látom, hogy újra nekigyürkőzöl az angolnak? – kérdezte Alíz, és egy Országh-féle szótárt próbált meglengetni. Nem ment.

A bácsikája szóra sem méltatta, egy indiai szent tehén közönyével az asztalra dobott papirosokon révedt el a tekintete, aztán váratlanul, éles hangon fakadt ki.

– Ugye az a mocsok Tony nem csinált veled ilyeneket?!

– Na neee, mégsem avathatlak be minden kulisszatitokba!

– Egyet ígérj meg kislány! Ezután a közelébe se mész a fotózásoknak, megértetted?!

Alíz feltartotta a kezét – Ezek a dolgok rajtam kívül állnak, aminek meg kell történnie, az úgyis megtörténik.

Na persze! – csóválta a fejét Endre. Hogy lehet így elvarázsolódva ez a lány? Tony, a latin csődör miatt. Tony! Már a neve is milyen nevetséges! Csak egy beképzelt idióta hívatja így magát. Persze egy állítólagos nagymenő divatfotósnak dukál az ilyen név. Hát ő még soha nem hallott róla, bár nem is forgott olyan körökben, mint ez a hímringyó. Mindenki tudta, hogy a nők csak arra kellenek neki, pontosabban két dologért: szexért meg pénzért. Valószínűbb, hogy fordított sorrendben. A féreg szisztematikusan lenyúlta anyagilag a nőit, aztán dobta őket egy tehetősebbért. Nem is értette, hogy egyáltalán Alíztól mit akart. Talán azt hitte, hogy Margó unokájaként valami hatalmas vagyon várományosa. Egy valamiben azért mégis meg tudta érteni. Vagyis csak úgy félig-meddig. Az utolsó választása, ami Alízt mély depresszióra kárhoztatta, személyesen Dombóvári Szofika volt, a helyi kocsmáros Dombóvári Marietta lánya. Szofika szigorúan csak tízcentis műszempillában, tökéletesen túlsminkelve, minimum két kilónyi ébenfekete póthajjal megtoldva, miniben és platformcipőben tette ki formás lábát az utcára. Az anyja kocsmája jól ment, ő pedig modellstúdiót alapított, ahová beszippantotta a kisváros összes sztármodellség után áhítozó hölgyét. A belépő természetesen egy modelltanfolyam volt, amit személyesen Szofika vezényelt le, beleértve a borsos tanfolyamdíj befizetésének nyomon követését is. Egyszóval Tony ezen utolsó döntésével abszolút egyet tudott érteni. A Szofikával való összebútorozás mindenkivel jót tett: Szofikával, Tony kifizetetlen számláival, de legfőképp Alízzal, aki remélhetőleg magához fog térni, és végre meglátja az ő imádott Tonykájának az igazi arcát.

Azon az éjszakán, mikor Alíz tudomást szerzett Tony kapcsolatáról, Endre kivételesen magával hurcolta a lányt a kedvenc kiskocsmájába. Úgy gondolta az lesz a legjobb, ha a lány kiissza, meg kisírja magából a semmirekellő frátert. Nem fogadott volna rá, hogy Alíz elengedte a történetet, de érdekes módon részegen is nagyon szórakoztató volt, és a tetejébe még másnap is emlékezett mindenre. Többek között kifejtette, sőt írásba foglaltatta vele, hogy milyen temetést akar, kezdve a hamvasztástól a zene kiválasztásáig. Ebben egy ideig volt némi nézeteltérés kettejük közt, mivel Alíz az egyik kedvenc filmjének, az Amelie csodálatos életének a főcímzenéjét választotta, aztán később – mikor már egy egész más pontján tartottak a temetés szervezésében – visszatért rá, és megígértette Endrével, hogy jól jegyezze meg: ő kizárólagosan a tangóharmonikás változatot akceptálja. Erre Endre vitába keveredett vele, hogy olyan nincs is. Az egésznek az lett a vége, hogy Endre házába kellett visszamenniük, hogy az interneten utánanézzenek, hogy kinek is van igaza. Az egészben csak az volt a hiba, hogy azon az éjjelen Éva is otthon volt, így egy újabb ízelítőt kaphatott a Vári famíliából. A neje addig sem rajongott Alízért, de azután már tényleg bebetonozott véleménye volt róla, arról nem is beszélve, hogy ő mit kapott, hogy leitatta, sőt együtt ivott vele, sőt, sőt.

Furcsa émelygést érzett, a keze remegett, egyszerre szerencsétlen hülyének érezte magát. A másik oldalon pedig minden kétséget kizáróan Ő van. Megtalálta. Ott ül valahol a nagyvilágban egy PC előtt, és üzeneteket küld neki. Most is ír. Mindent tudni akar, egy csomó kérdést tesz fel, neki pedig fogalma sincs, mit válaszoljon, pedig már mióta várta ezt a percet! Idegességében rágyújt, aztán valami nyugtató zene után kutat, behunyja a szemét, és Nana Mouskouri hangja bebújik a bőre alá - Una furtiva lagrima.

– Éva, édes, ott vagy?

Hát persze, hogy is mehetne el?

Ahmet az első, és közel huszonöt év távlatából már bizton állíthatta – az egyetlen szerelme volt, egy törökországi utazáson, Alanyában ismerkedett meg vele. Az évfolyamtársaival vakációzott, és fogadást kötöttek, hogy ki szed fel elsőként egy őslakót. Ő nyert. A férfi a naív, fiatal lány hímneműekről alkotott elképzeléseinek tökéletes manifesztációja volt; lehengerlően jóképű, magas, fekete, zöldszemű, aki az egyetemi tanulmányai mellett egy középszerű étteremben pincérkedett.

Felsóhajtott, behunyta a szemét, és minden megelevenedett előtte.

Pontosan emlékezett arra a bizsergető, filmszerű első találkozásra, a hirtelen lezúduló özönvízszerű zivatarra, ami abba az étterembe terelte, ahol a férfi dolgozott, arra, ahogy meghívta egy teára, a járására, ami olyan könnyed volt, mintha tánclépéseket gyakorolna, a’la Travolta a Szombat esti lázban. És az illata! Még mindig az orrában érezte – kiváltképp azokon a napokon, mikor a helyi drogériában legalább fél tucat pipettát fújgált össze vele. Hát igen, a sors akarta, hogy összetalálkozzanak és egymásba szeressenek.

Halk matatás a bejárati ajtó felől. Tíz perc elteltével diszkrét kopogás, aztán válasz híján némi anyázás, majd ajtónyitás. Endre hazaérkezett.

– Drágám, nem hallottad, hogy kopogtam?! Már megint elkeveredett az az átkozott kulcs! Úgy örülök, hogy már ma haza tudtál jönni! A hűtőben az első osztályú hátszín, ami a legtökéletesebb pácban várja, hogy rosé-ra süljön, ja és anyádtól elkértem a kedvenc pitéd receptjét….A férfi szava elakadt, ahogy a nappaliba csörtetve meglátta Évát. A nő egy karosszékben merült mély álomba, gyermekien kipirult arccal, a laptopját ölelve, mindehhez a teret valami értelmezhetetlenül kifinomult, éteri zene lengte be, külön keretet adva a nő szépségének. Endre abban a pillanatban már nemcsak tudatlan, érzéketlen bunkónak érezte magát az országos bajnok parlamenti gyorsíró, állatvédő és mindenféle művészi hajlammal megáldott neje mellett, hanem iszonyúan szégyellte is magát azért, amit tett, és amit még tenni szándékozott.

Óvatosan kivette a nő öléből a gépet, a hálószobából plédet hozott, és az elégedetten szuszogó asszony köré kerítette, aztán elfoglalta a helyét a szemközti fotelben. Egyszerűen csak élvezte a látványt, még ennyi év után is.

2.

Alíz késő délután már a műterem ajtajából figyelte a nagyanyját. Margó mint mindig, most is szivarozás közben adta az instrukciókat. Hamvasszőke, Marilyn Monroe frizurája ugyanolyan makulátlan, mint divatosan egész hegyesre alakított, kárminvörös körme.

A félhomályosan bevilágított stúdióban a tolókocsiban ülő meghatározhatatlan korú hölgy Alízra villantotta hófehér mosolyát.

– Drágám, egy pillanat türelmet, ez az utolsó beállítás! Te meg, Madzag fiam, menj oda, igazítsd meg a haját, azt akarom, hogy kissé lelógjon az ágyról, jó kis kontraszt lesz!

– Cérna, asszonyom, Cérna! A fotós asszisztens félénken közelített a fekete szaténnal bevont ágyon heverő meztelen modellhez, és remegő ujjakkal próbált igazítani az oroszlánsörényen. – Rendben, így gondoltam! Viola, egy kicsit sejtelmesebben! Kicsit több érzelemmel nézz az objektívbe! Oké, oké, rendben! Ez ma már nem lesz jobb! A holnapi viszontlátásig! Köszönöm mindenkinek a munkát! Madzag, te még maradj, szeretném látni a képeket!

– Margó, szerinted a mi olvasóink mire kíváncsiak jobban, Viola mellére, vagy a fekete selyemmel csodálatos kontrasztot alkotó hajzuhatagára?

– Alíz, drágám ne feledd, hogy az olvasók tetemes százaléka nő, és egy nőnek igenis fontosak a részletek. Egy nőnek nem elég a nyers szex! De ezt te is tudod, hiszen szinte költészet, amit művelsz!

– Igen Margó, mint mindig, most is igazad van.

Persze a lánynak egészen más véleménye volt nagyanyja vállalkozásáról és az ő úgynevezett költői vénájáról. Az igazság az volt, hogy Margó, mióta az agyvérzése után tolószékbe kényszerült, megvalósította egyik álmát, és a „Románc” név alatt futó, hetente megújuló erotikus honlap tulajdonosa és főszerkesztője lett. Érthetetlen módon – még két fizetős hirdetőjük is volt, a Do-dó-mi-ti-szó nevezetű kocsma, és egy még nagyobb paradoxon, egy esküvői ruhaszalon. A maradi módon beállított fotókhoz Alíz írt keret történeteket, néha csak pár félmondatot.

– Olyan ez lány, mint egy darab fa! – súgta Margó, miután átnézte az utolsó anyagokat. – Nincs benne semmi művészi kifinomultság, használhatatlan. Persze a filmjei is elég laposak voltak, de a fotózás közel sem fizet már annyit, mint a film, úgyhogy megbecsülöm, akit ennyiért megkapok!

– Nagyi! Tony hol van? Ugye nem rúgtad ki?

– Miatta vagy itt, szegény drágám?! A te érdekedben szabadultam meg tőle! Drága fotós volt, amióta meg a Szofikával van, hát még jobban elszaladt vele a ló. Apropó! Ha láttad volna a Szofikát! Ott voltam a divatbemutatóján, hátha rátalálok valami szex istennőre és a magazinhoz csábítom, de hát mondanom sem kell, hogy nulla, zéró a felhozatal. Szóval Szofi nagyjából félidőben jár és már úgy néz ki, mint ahogy én még a kilencedik hónapban sem. Kíváncsi vagyok, hogy a végére mekkorára fog duzzadni! Jaj drágám, te még nem tudtál róla? Ugye nem sírsz?! Kérlek, lányom!

Alíz lefelé szegte párás tekintetét, próbált uralkodni magán, de úgy istenigazából már nem tudott sírni. Úgy érezte, egy életre kisírta magát, Tony, becsületes polgári nevén: Angyal Tamás miatt.

– Alíz, Alíz, figyelj rám! Hozd ide a bonbonos dobozt!

– De nagyi, nem vagyok már gyerek!

– Dehogynem drágám!

Alíz engedelmesen a nagyanyja kezébe adta a finom metszésű kristály bonbonniere-t, amit Margó nagy becsben tartott, mert a kedvenc férjétől kapta ajándékba, Alíz arra nem emlékezett, hogy hányadiktól, de abban biztos volt, hogy nem Attila nagypapától. Margó szertartásos mozdulattal egy arany köntösbe bújtatott trüffel golyót nyújtott felé.

– Hidd el, ez sok mindenre gyógyír! Az édesség az egyetlen dolog, ami megközelítheti a jó szexet! Egyébként meg örülj, hogy megszabadultál tőle! Csak szenvedtél volna mellette, ezek a szépfiúk hidd el, semmire se jók, öntelt alakok, akik saját magukba szerelmesek! A statisztikák szerint pedig az ágyban is nullák!

– Na, de nagyi!

– De bizony drágám, már ha csak az írásaidból indulok is ki! Én mondom, egy ilyen férfiért nem kár! Károlyra emlékeztetett, egy nős szeretőmre, persze már nagyapád után. Elvárta, hogy a feleségén kívül én is főzzek rá. A randevúinkra én mentem érte kocsival, az ágyban is sokkal aktívabb voltam, mint ő, és a végén még haza is cipeltette magát. Egy balekot csinált belőlem, pedig fordítva kellett volna történnie. Ezt gondold át drágám!

Alíz átgondolta újra és újra, és most először értett egyet a bácsikájával abban a kimondatlan, de sokszor sugallt tézisben, hogy egy határozott férfira lenne szüksége, de határozottan olyanra, akinek meg rá van szüksége. Ekkora balek hogy lehet? Mi a fenének kellett elmennie a fotózásra? És ha Tonyt nem rúgja ki Margó, mi történt volna? Hát a nagy, büdös, nagybetűs SEMMI! Egyáltalán hogy képzelte, hogy felelősségre vonja Szofikáért egyetlen csók miatt? És az milyen megalázó lenne, ha kiderülne, hogy valójában a férfi és közte azon az egyetlen csókon kívül soha nem történt semmi! Persze történhetett volna.

Tony miatt minden szabadidejét a stúdióban töltötte. A férfi leginkább egy olasz modell félistenre hasonlított; közel két méteres kidolgozott test, geometrikusan vágott, gondozott, egy kicsit őszbe hajló borosta, ezzel ellentétben hollófekete, két oldalt fölnyírt, sűrű haj. Laza, mégis elegáns, drága zakók, hasonlóan drága farmerral, menő edzőcipők és márkás napszemüveg. És ami a lényeg: az elmaradhatatlan zöld szem – Alíz etalonja.

Mélységes féltékenységet érzett mindenki iránt, aki csak kapcsolatba került vele. Végignézte, ahogy a férfi mindenkivel flörtölt a stúdióban, és végighallgatta az összes telefonbeszélgetését. Ismerte a napirendjét, és a stúdió emeleti ablakából figyelte az érkezését, és minden egyes alkalommal elalélt a gyönyörűségtől, amikor meglátta a veterán Mercedesből kiszálló alakot. Egy alkalommal a kései órára nyúló fotózás után a férfi hazavitte. Akkor csókolta meg először és utoljára is. Langymeleg éjszaka volt. Alíz lakása előtt álltak meg, és hosszan beszélgettek a kocsiban. Alíznak gyötrőn teltek a percek, az áhított csókra várva. Tony értette a dolgát, a legvégsőkig kivárt, mielőtt határozottan cselekedett volna. A sok mélyen egymás szemébe nézős résznél nem lépett, de ahogy Alíz tekintete egyszer egy csapat randalírozó gyerek miatt a szélvédőre tévedt – elkapta a lányt hátulról, és a nyakába harapott úgy, hogy Alíznak elállt a lélegzete. Aztán szájon csókolta, és a lány a gyönyörűségtől pihegve csak annyit tudott hebegni, hogy „szóval ilyen, ez az”. Ez az, amiről a könyvekben olvasni, ez a pillangók repkednek a gyomrodban, a méterekkel a föld felett lebegés, vagy a tündérek ölelnek magukhoz, etc. És ő hirtelen jött boldogságában magához akart ölelni mindenkit, az egész világot. Kérte a férfitól, hogy szálljanak ki a kocsiból, és sétáljanak egyet. Természetesen kézen fogva. Alíznak nem kellett erőltetnie a dolgot, Tony magától értetődő természetességgel fogta meg határozottan a kezét, a lány pedig büszkén lépkedett volna mellette, ha a mélységes gyönyörűségtől sújtva, nem a férfinak kellett volna egyensúlyban tartania a felhőkön lépkedő lányt. Egy lakótelep melletti játszótéren kötöttek ki, és a férfi egyre mohóbbá, követelőzőbbé vált, a keze és a nyelve hirtelen mindenütt ott volt. Igaz, hogy régóta vágyott rá, de ő nemcsak fizikailag kívánta, hanem szerelmes is volt belé, és ennek megfelelően lassú beteljesedésre, hosszú kézen fogós, moziba járós terminusokba adagolt beteljesedésre vágyott, de ott és akkor megtapasztalhatta, hogy Tony sokkal inkább a rapid megoldások híve. Először szelíden akarta hárítani a férfit, de amikor az egy csúszdának döntötte, miközben egyszerre próbálta mindkettőjüket kiszabadítani a nadrágból, azt már övön aluli ütésnek minősítette. Ütni, verni kezdte a férfi fejét, aki meglepettségében először fölhorkantott, de aztán annál nagyobb elszántsággal folytatta a kicsomagolást.

A love story be is teljesedett volna, ha a fél órával korábban arra balhézó csapat nem veti meg ott újra a lábát. Az obligát ricsaj előhozta Tonyból az úriembert.

– Szemét vagy, fehúztál – állapította meg búcsúzóul, jobb tenyerét fájdalmasan az ágyékára tapasztva.

Alíz azóta viszolygott a játszóterektől, de a Tony iránt érzett rajongást még a horrorisztikus randi sem tudta kioltani.

Ahogy a történtek után újból és újból felidézte az éjszakát – a férfi durva matatását a mellén és a bugyijában – a férfiasság ékes bizonyítékaként értelmezte azt újra.

Egy hét múlva már titokban követte, ismerte a törzshelyeit; ahol ebédelt, a kávézóját, a kocsmáit, a barátnőit.

Alapvetően tartózkodó természetétől távol álltak a közösségi oldalak, de „Alíz csodaországból” néven regisztrált a FB-ra és bejelölte a 3263 ismerőssel bíró fotóst. A férfi nem jelölte vissza. Ezen a ponton járult a jósnő elé.

Az otthonkás, zsíros hajú asszonyka kártyát vetett neki, és csak annyit kérdezett tőle, hogy miért van égető szüksége pont erre a semmirekellőre. Alíz valami olyasmit motyogott, hogy neki márpedig akkor is ez a semmirekellő kell, de a válaszba belehorkantott a jósnő kanapén heverő élettársa. Erre egyetértőleg egymásra pillantottak, és nem kellett befejeznie a mondatot. A lehetséges és valós veszélyek meghallgatása után, valamint azok figyelmen kívül hagyásával Alíz a legerősebb szerelmi kötést követelte.

– Ötezer – bugyogott fel apatikusan az ezoterikus lényből, teljes átszellemüléssel.

A megmásíthatatlan, kiradírozhatatlan szerelmi kötés utáni önfeledtség mámorában Alíz a következő sebességbe kapcsolt; üzenetekkel kezdte bombázni Tonyt. Elvégre mindenhol azt olvasni, hogy a férfiak nem értik az apró jeleket, célzásokat, sokkal direktebb dologra van szükség, hogy leessen náluk a tantusz.

Ehhez persze azt a körülményt is figyelembe kell venni – bár lehetne szépíteni a dolgokat, de a pőre valóság az, hogy Tony nem egy kifejezett lángelme, aki mellesleg a szerelmi vallomásaira válaszul, le is tiltatta őt az FB oldaláról.

*

Endre pontosan fél hat előtt öt perccel ott állt az anyja, Irma asszony kovácsoltvas kapuja előtt. A kapunyitást megrovó pillantások kísérték, ugyanis hiába érkezett pontosan, mivel vacsora előtt hagyományosan konyhakert szemrevételezést tartottak, ami átlagban legalább fél órát szokott igénybe venni.

A szülői ház egy domboldalba épült a kertvárosban, annak is a legnehezebben beépíthető részén. A kerthez – melynek létjogosultsága Irma asszony részéről nem volt kétséges – a partoldalról teraszos megoldással kellett kialakítani kisebb-nagyobb kis kert töredékeket. Az asszony mindegyik kis szigetben más-más zöldségfajtát, fűszernövényt nevelgetett, amiket alacsonyra nyírt puszpáng sövénnyel vagy büdöskével ültetett körbe. A nehezen kialakított kert persze az év minden szakában újabb és újabb kihívások elé állította a megszállott kertészeket. Az aszályos nyár volt a legcudarabb, amikor gleccsermászók módjára kellett az öntözéshez a meredélyen a vizeskannákkal fölevickélni.

– Mi történt a paradicsomokkal? – vörösödött le hirtelen Endre feje, a zöldből feketére váltó paradicsomszár mellett elhaladva.

– Bizony fiam, ez a paradicsomvész, jobb lesz, ha te is felkészülsz rá, de a hónap végén szégyenszemre pénzt adhatunk majd ki paradicsomra! Még egy ilyen augusztust, mintha már ősz lenne!

Az asztalnál a szalonnával tűzdelt rozmaringos sült nyúl eltüntetése közben Irma töviről hegyire kikérdezte Endrét az irodában történtekről, és megnyugtatta a fiát, hogy nagyvonalakban az adott helyzetben tanúsított megnyilvánulásaival többé-kevésbé egyetért. Endre mellékesen megemlítette Zsoltot, illetve a fiú soron következő kiruccanása miatti plusz kiadásokat.

– Természetesen kifizetem azt a pénzt, amit az unokámnak adtál. Zsolt megérdemli, hogy néha lazítson, hisz keményen tanul.