részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Nell Frizzell: The Panic Years. Dates, Doubts and the Mother of all Decisions
Bantam Press an imprint of Transworld Publishers,
London, 2021

Copyright © Nell Frizzell, 2021
Hungarian translation © 2022 Morcsányi Júlia
Magyar kiadás © 2022 Park Kiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Borítóterv © Tillai Tamás

ISBN 978 963 355 782 2

Felelős kiadó Tönkő Vera
Felelős szerkesztő Vonnák Diána
Szerkesztette Orosz Ildikó
A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Zsarnay Erzsébet
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Liznek, az anyának, akiből lettem.
És Nicknek, aki anyává tett.

Bevezetés

A huszonnyolcadik születésnapom reggelén egyedül ébredtem az anyám vendégszobájában, az egyszemélyes ágyon, és arra gondoltam, hogy a fiú, akivel hat évig jártunk, már nem a párom. Ahogy ott feküdtem, az érzés súlya az ágyhoz szegezett, és rádöbbentem, hogy hosszú idő óta először vagyok egyedül. Ismeretlen, bizonytalan és kötöttségek nélküli érzés volt.

A harmincadik születésnapom reggelén egy ágyban ébredtem a legjobb barátnőmmel. Öt hónapos terhes volt, lakáshitelt vett fel, és eljegyezte a barátja. Én egyedülállóként, gyermektelenként éppen munkahelyi leépítés előtt álltam. Ahogy ránéztem az ablakon átszikrázó decemberi napfényben, olyan érzésem volt, mintha egy állomás peronjáról figyelném, ahogy kigördül a vonat, rajta a barátnőmmel.

A harmincharmadik születésnapom reggelén egy olyan férfival ébredtem egy ágyban, akibe szerelmes vagyok, mellettem pedig egy kéthetes kisbaba szuszogott – olyan finoman, hogy ötszázhetvennyolcszor is ki kellett nyújtanom a kezem, és megérinteni az arcát, hogy lássam, tényleg él. A hasam alaktalan massza volt, a szemem dagadtra sírva. A terhességem utolsó heteitől kezdve nem aludtam egyhuzamban többet három óránál. A lábam között dunnányi egészségügyi betét, és erjedő tejszagot árasztottam. Ahogy a Lea folyó mentén a rózsás hajnal végigsimított a fák tetején, belebújtam egy szürke, XL-es férfi-melegítőnadrágba, felhúztam a barátom zokniját, és kiosontam a tűzforró, kétszobás lakásból. Átmentem a hídon Walthamstow Marshesba, és beleüvöltöttem a napfelkeltébe.

Rövidebb idő alatt, mint amennyi a húgomnak kellett a jogsiszerzéshez, alapjaiban változott meg az életem. Eldobtam a párkapcsolat nyújtotta biztonságot, szembenéztem termékenységem véges voltával, olykor hanyag, nemtörődöm módon viselkedtem, és végül teljesen új emberré váltam. A változások eredményeképpen gyerekem született. Ez a névtelen életszakasz a húszas éveink végétől a harmincas-negyvenes éveinkig a többség számára óriási, sokszor visszafordíthatatlan átalakulást hoz, legyen az egy tartós kapcsolat lezárása, külföldre költözés, karrierváltás, házasság vagy összeomlás. Szülővé válni az egyetlen olyan döntésünk, amelyhez biológiai határidő tartozik, és az egyetlen, amelyiket nem lehet visszavonni: olyan döntés tehát, amelynek fényében az összes többi is éles megvilágításba kerül. Az ember szerezhet új állást, elköltözhet, új barátokra és társra lelhet, de ha egyszer szülővé vált, onnan kezdve egy életre az marad.

Ennek ellenére ez az életszakasz névtelen. A gyermekkorral, a kamaszkorral, a változókorral vagy az életközépi válsággal ellentétben nincs elterjedt elnevezése annak az idő, hormonok, társadalmi nyomás és anyai sóvárgás szülte viharnak, amely a húszas éveik végén, harmincas éveik elején egy gyorsvonat sebességével érkezik meg a nők életébe. Nincs rá orvosi szakkifejezés vagy német összetett szó, sem latin, arab, netán francia. Az asztrológia ugyan utal a Szaturnusz visszatértének hétéves ciklusaira, de ez a ködös kifejezés keveset ad vissza abból, milyen mértékű és jellegű helytállást követel meg, mennyi vérrel és könnyel jár az út és a változás, amelyet magamon és a környezetemben tapasztaltam. Amikor az ember átéli, úgy érzi, lehetetlen döntések hálójából próbál kikecmeregni: dönteni kell állásról, pénzről, szerelemről, lakhelyről, fogamzásgátlásról és elköteleződésről – és ezek a döntések mind egymásból következnek, és visszafordíthatatlanok. Visszatekintve, ezen elhatározások többsége – ha nem az összes – éppen attól a lüktető, sürgető, megkerülhetetlen tudástól olyan fajsúlyos, hogy a termékenységünk véges, kimerülnek a petefészkek, és egy nap a testünk már nem adja meg számunkra a lehetőséget, hogy gyereket hozzunk a világra.

Ezen időszak kényszerítő kérdése: Legyen-e gyerekem, és ha igen, mikor, hogyan, miért és kivel. Ez a kérdés az élet minden területére befészkeli magát. Veri a taktust minden lépésünk alatt, hétköznapjaink állandó aláfestő szólama. Akár szeretnénk szülők lenni, akár nem, a fogantatás lehetősége a késő húszas-harmincas, de talán még negyvenes éveink alatt is olyan sürgető kényszert hoz az életünkbe, amelyhez hasonló semmilyen más életszakaszban nem adódik. El kell döntenünk, mit akarunk, méghozzá azonnal, mielőtt a testünk ragadná el a döntés lehetőségét.

Az a tény, hogy minden nagyobb európai nyelvben több szó is létezik a kamaszkorra, azonban egyetlenegy kifejezés sincs a női életút e második, sorsfordító szakaszára, két dologról árulkodik: egyrészt, hogy a nyelv gyakran cserben hagyja az embert. Másrészt, hogy soha nem vettük igazán komolyan ezt a szakaszt. Az ifjúságból kivezető, a termékenységen át az új érzelmi érettség felé vezető utunkat sokszor lehangoltságnak, szorongásnak vagy „csupán” a biológiai óránk ketyegésének tekintjük. Holott itt sűrűsödik össze mindaz a nyomás, ellentmondás és félelem, amellyel a mai nyugati nőknek szembe kell nézniük a gyerekvállalás, a pénzügyek, a szerelem, a munka és az önbecsülés terén.

Mikor huszonnyolc évesen elvesztettem a párkapcsolatomat, az otthonomat, és fogalmam sem volt, merre tovább, senki nem mondta, hogy ez egyszersmind valaminek a kezdete. Senki nem tudta elmagyarázni, hogy ennyi veszteségből végül egy új személy fog születni; hogy a legtöbb ember körülöttem szintén állandó mozgásban van, akár kapcsolatban él, akár nem. Mindannyian ugyanazokkal a kérdésekkel birkóztunk, és sokunkra bénítóan hatott ezeknek a nagy – a szülőség vonatkozásában megmásíthatatlan – döntéseknek a súlya. A jövőm, mint a reptéri indulásokról tájékoztató tábla, folyamatosan változott a szemem előtt; ott álltam előtte, és fogalmam sem volt, hogy sok millió nő hozzám hasonló érzésekkel küzd az anyaság szorításában.

Mivel nem sikerült nevet adni ennek az életszakasznak, ezért nem is vagyunk kellőképpen felkészülve arra, amikor beköszönt; nincsenek eszközeink, hogy jól tájékozódjunk benne. Ez bajok forrása lehet, mert azt éreztetik velünk, hogy minden, ami itt történik, kizárólag a mi felelősségünk; egyedül nekünk kell szembenézni vele, tűrni és megoldani is. Azáltal, hogy a nők testét fogamzásgátlással szabályozzák, a férfiak számára lehetővé teszik, hogy örök tinédzserként élhessenek – bizonytalan állásokban, rövid távú kapcsolatokban, kamaszos hobbikkal –, és szinte kizárólag a nők vállára kerül a gyermekvállalás kérdésének terhe. Óvjuk a férfiakat a termékenység, a család és a női vágy igazi arcától, mert arra neveltek, hogy mindezt unalmasnak és taszítónak tartsuk. A húszas éveim során végig, és a harmincas éveimbe lépve is kétségbeesetten próbáltam könnyednek és lazának látszani, mert azt gondoltam, ha akár csak utalok is valódi, bonyolult vágyaimra – azazhogy szerelemre, elköteleződésre, függetlenségre, sikeres hivatásra és végül gyerekre is vágyom –, akkor örökös egyedüllétre kárhoztatom magam. Elhallgattattam magamat, mert azt gondoltam, ettől leszek vonzóbb. Elrejtettem a világ elől a gyöngeségemet, a vágyaimat és a méhemet.

Persze beszélgettem erről a barátaimmal, de nem voltam mindig teljesen őszinte, és ennek következtében ők sem nyíltak meg előttem igazán. Úgy tettünk, mintha nem félnénk, mintha a kezünkben lenne az irányítás, de valójában átsiklottunk afölött, hogy egy cipőben járunk: a közös nyelv és elnevezések híján nem tudtunk beszélni az élményeinkről, és magunkra maradtunk, telve bizonytalansággal, szorongással és szégyennel. Ebből márpedig elég! Én most kiropogtatom a nyakam, ledobom a melltartóm, és nevet adok ennek a dolognak.

Időközben bőven akadtak ötleteim, komolyak és komolytalanok is, hogy milyen nevekkel illethetnénk ezt a döntő életszakaszt. Először a viccesek: peterulett, méhválasztás, baljós petesejtelmek. Aztán ott vannak a rusztikusabb verziók: sorsrostálás; paraprés; Rubicon (a folyó, amelyen lehetetlennek tűnik átkelni), napszentület (a nappal és az alkony közötti aranyóra). Latin (ál)szakszavak: reortempus („döntésidő”), procogravidum („kételysúly”), quasitinciens („választerhesség”). Aztán ott vannak a német összetételek: Schwangerfast („majdnem terhesség”), Wechselperiode („átváltozókor”), Trockenlegen („kiszáradás”). Mindegyik találó, mind több a semminél, de egyik sem idézi meg a fenevad fojtogató, settenkedő, rémisztő természetét. Végül, mintha valami újonnan felfedezett virágot vagy ártalmas gyomot sorolnék be, fluxnak, vagyis „áramlásnak” neveztem azt a testi és érzelmi átváltozást, mely a pánik éveinek talaján sarjad. A természetben ott a víz áramlása, a testünkben a vér keringése, a fizikában pedig az áramlás mint szakadatlan változás. A flux átmenet a kamaszkor és a középkorúság között, melynek során a nők elvesztik az életük fölött furfangosan kiépített irányítást, szembenéznek a termékenységükkel, és új emberré válnak. A flux sajátos, biológiai, társadalmi és politikai tényezők által meghatározott folyamat, amely oly sokunkat megszállottként űz végig a pánik éveinek időszakán.

A következőkben a pánik éveinek anatómiáját mutatom be az én esetemben. Nem útmutató kézikönyv ez, amellyel bárki rálelhet a megfelelő férfira, megszerezheti álmai munkáját, megtanulhatja szeretni önmagát, megtudhatja, hogyan essen teherbe vagy mi a gyereknevelés legjobb útja. Hanem arról szól, mi történik, mikor az ember elindul a felnőtt élet, az evőeszközkészletek és ágynemű-garnitúrák világa felé, és azon tűnődik, valóban akar-e gyereket, vagy csak azért akarja, mert erre nevelték – és egyáltalán, sikerülne-e a gyerekvállalás, ha megpróbálná. Arról szól, hogy az ember próbálja felépíteni a karrierjét, mielőtt elnyelné a szülési szabadság; állandóságra vágyik, mikor a baráti társasága szétválik gyerekesekre és gyerektelenekre. Arról szól, amikor már nemcsak barátot vagy barátnőt keresünk, hanem lehetséges szülőt az egyelőre csak elképzelt gyermekünk számára; és szól a nemek közötti egyenlőtlenségről, a társadalmi megbélyegzésről is. Arról, hogy miért fogunk neki a pánikszerű számolgatásnak: mi lenne, ha most találkoznánk valakivel, egy évig járnánk, aztán két év alatt sikerülne teherbe esni, viszont ezt a munkát még szeretnénk megpályázni, csakhogy a ciklusunk tizenhárom évesen kezdődött, anyukánknál pedig negyvenévesen beütött a menopauza… Aztán egyszerre már nem számolgatunk tovább, hanem feltesszük ezt az egyszerű, letisztult, végső kérdést: Ki vagyok én, és mit akarok az élettől?

Ez a könyv a második kamaszkorról szól, tehát nem az első vérzésről meg a fejlődő mellről, hanem éntudatról, érettségről és komolyságról. Szeretném bebizonyítani, hogy ez az időszak kiemelt figyelmet érdemel, ezért elmesélem a saját személyes történetemet, úgy, ahogyan lezajlott, és zajlik még most is. Leírom, hogyan lettem egyedülálló, elköteleződéstől rettegő lakótársból kialvatlan szemű ősanya – szívfájdalmak, fekvőtámaszok, cipőkrémszag, egy apácazárdában tett látogatás, egy berlini nyár, terhesség, vajúdás, egy szerencsétlenül járt buszablak és még sok más által. Kifejtem, hogyan hatott az áramlás időszaka a barátságaimra, a párkapcsolatomra, a környezetemre, az elmémre, a munkámra, sőt még a mozgási képességemre is. Most először nevet adok a pánik éveinek, és lépésről lépésre bemutatom.

Tartalom

Bevezetés

1. Egyszer csak egyedül

2. Nyomás a szabadba

3. Bajba jutott barát

4. Üvegcsecsemő

5. Az a bizonyos harmincadik

6. Szülőcsapda

7. Bimm-bamm

8. Találkozás az igazival

9. Berlini fal

10. Ajándék lónak

11. Újévi kételyek

12. A bolygó hollandi

13. Kígyózó spirálok

14. Trükkös havibaj

15. Vízityúkok

16. Szívbéli munka

17. Éjjeli düh

18. Lassú szeretet

19. Kiömlött tej

20. Téves identitás

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek és források

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Barlow – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0