„Az illatok segítségével
visszautazhatunk az időben:
néhány illat szép emlékeket
ébreszt, mások rút
időket idéznek.”

Hanne van Velden, illatpatikusnő, 2018

1.

Ismerős szag ütötte meg az orrom, amely valahogy nem illett ide. Dohos, áporodott szag, földszagra emlékeztetett. Az üvegház ajtajában álltam, és a kezem még mindig a rézkilincsen volt. A szag szinte falat emelt elém, mintha fel akart volna tartóztatni. Jól ismertem ezt a szagot. Nem csupán feldühített, és száz százalékig éberré tett, de eszembe juttatta a régi kertészünket, Willem Boert, ami pedig minden volt, csak nem jó.

Ekkor hallottam, hogy valaki rohan felém a kavicsos úton. Megfordultam, és láttam, hogy Mats az, egyenesen felém tart.

– Hé, Luzie, várjál! – kiáltotta, majd körülbelül három lépésre tőlem megállt. Vidáman mosolygott. Túlságosan is vidáman. Késő volt, mire észrevettem, hogy egy barnás-narancsos színű üvegcsét szorongat a kezében a háta mögött. Gyors mozdulattal kihúzta az üvegből a dugót, és máris körbevett minket egy narancsszínű illatfelhő. Szikrák pattogtak a levegőben, szinte teljesen elvakítottak, közben mindent ánizs- és citromillat töltött be.

– Mit szólnál egy kis Változás szeléhez a csalóka illatok polcáról – nevetett Mats, miközben én azt éreztem, hogy mindenem bizseregni kezd, mintha valaki egyfolytában csiklandozna.

De nemcsak ezt éreztem, hanem azt is, hogy a testem hirtelen olyanná vált, mint egy darab gyurma, amelyet valaki elkezdett jó alaposan megdolgozni. Olyan érzés volt, mintha hirtelen apró labdává gyúrnának, majd kinyújtanának, aztán meghúznának a kezemnél és a lábamnál fogva. A kezem, a lábam, de még az arcom is formálhatóvá vált, és csillagokat láttam, amíg a narancssárga felhő el nem tűnt.

Amikor felnéztem, majdnem leesett az állam, mivel Mats nem volt sehol, helyette a bátyja, Leon mért végig megvetően grimaszolva, miközben könnyesre nevette magát rajtam.

Rémülten fordultam az üvegház felé, hogy megnézzem magam az üvegtáblák tükrében. Valahogy magasabbnak tűntem, mint egyébként, nehéz csizmát viseltem, lábamon kertésznadrág lötyögött, amely szintén nem az enyém volt. Végigsimítottam a fejemen, és azt találtam, amitől tartottam: egy koszos baseballsapkát, amely ritkás, göndör, ősz fürtjeimet fedte. De az én hajam normális esetben szőkésbarna volt, és egyenes, szögegyenes! Hirtelen a kezem is megváltozott, valahogy egészen nagy lett. Egyszerre csak férfikezeim voltak! Öreg férfikezek! Elöntött a forróság, mivel rájöttem, kivé változtatott Mats.

Úgy néztem ki, mint Willem!

– Azt a kutya meg a macska! – A hangom egészen mélyről szólt, és ugyanolyan reszelősen, mint az öreg kertészé. Dühösen lekaptam a fejemről a baseballsapkát, és Mats felé hajítottam, aki még mindig a hasát fogta a nevetéstől, és még mindig teljesen úgy nézett ki, mint az idióta bátyja, Leon.

– Ugyan már, nem kell úgy mellre szívni! Ez a legviccesebb illat az összes közül! Bennóval tegnap találtuk odalent, az illatpatikában. – Mats bedugaszolta a narancssárga üveget, majd zsebre vágta. – Pontosan azzá válsz tőle, akire éppen gondolsz. Őrület! Nem igaz? – vigyorgott Mats, én pedig megkönnyebbültem, amikor újra a megszokott arcát láttam. – Ne nézz már olyan szigorúan!

Összefontam a karomat a mellem előtt.

– Egyáltalán nem nézek szigorúan!

– De igen! Nagyon is dorgáló a tekinteted! – Közelebb jött, és játékosan megbökdöste a felső karomat. – Honnan tudhattam volna, hogy éppen Willemre gondolsz? Fogadni mertem volna, hogy csakis a szomszéd fiúk járnak az eszedben.

– Tényleg? – Ezen már kénytelen voltam nevetni. – És mégis, a két szomszéd fiú közül pontosan melyik?

– Hát a jóképű, természetesen – mondta Mats rám kacsintva, majd elsétált mellettem.

– Szóval a szőke? – kiáltottam utána.

Mats összevonta a szemöldökét, és láthatóan felháborodottan túrt bele hullámos, sötét hajába.

– Tessék? Ezt most nem mondod komolyan! Leon és a jóképűség fényévekre vannak egymástól. Még senkit sem hallottam, aki ezt mondta volna róla.

Titokban örültem alattomos kis bosszúmnak, majd utolérve belebokszoltam a karjába, és azt mondtam:

– De most már ideje indulni, réges-rég lent kellene lennünk. A többiek már biztosan ott várnak.

Mats azonban elgondolkozva megkérdezte:

– Leon szerinted tényleg jóképű?

Vágtam egy pofát, és indultam befelé az üvegházba. Eközben ismét eszembe jutott, miért gondoltam az előbb az öreg kertészre. Újra Mats felé fordultam:

– Nem érzel semmit?

Mats mélyen beszívta a növények párás illatát, majd egykedvűen megvonta a vállát.

– Nem. Mégis mit kéne éreznem?

Miután becsuktam magunk mögött az üvegház ajtaját, én is újra beleszagoltam a levegőbe. Érdekes, most már én sem éreztem a korábbi illatot. Az a sötét, penészes-dohos szag elpárolgott, vagy Mats ostoba vicce tüntette el: a Változás szele elnyomott minden más szagot. De az is lehet, hogy csak képzelődtem. Az elmúlt időben annyiszor álmodtam az öreg Willemmel, arról, ami a nyáron történt, hogy alighanem mindig minden rá emlékeztetett. Nyilván csakis erről lehetett szó!

– Dohos földszagot éreztem – feleltem. – Hiszen tudod, mire gondolok. Ezért is változtam át egy időre Willemmé. Egy percre olyan érzésem volt, mintha visszatért volna.

Mats arcára rögvest ráfagyott a vigyor.

– Ezt nem hinném. Willem nem fog egyszerűen csak úgy visszajönni. Vagy ha mégis, akkor tutira nem merészkedik le az illatpatikába. Először is, sejtheti, hogy Hanne minden óvintézkedést megtett, hiszen még a zárakat is lecseréltette. Másodszor pedig, Willem pontosan tudja, hogy az illatpatikában lévő illatokat felhasználhatjuk ellene.

Rosszkedvűen elhúztam a számat: képzeltem vagy sem, a szag ettől még aggodalommal töltött el. Végül is Willem néhány hete még őrült bonyodalmat okozott az illatokkal, aminek hatására nemcsak a szüleim felejtettek el mindent – tényleg mindent! –, hanem sokan mások is. Ezért ha féltem valakitől, hát az a hátborzongató kertész volt, akit csak nagy üggyel-bajjal tudtunk elűzni innen.

Óvatosan lépkedtem Mats mellett a virágágyások és a virágosládák között, ügyelve, hogy egyetlen illatcsapdába se lépjek bele; mindenfelé voltak ilyen csapdák, Hanne Willem ellen tette ki őket. Tényleg becsapósak voltak.

A csudába is, nem szabad hagynom, hogy ez az egész az őrületbe kergessen. Matsnak alighanem igaza lehet, így aztán igyekeztem félretenni a Willemmel kapcsolatos aggodalmaimat, és az előttünk álló feladatokra koncentrálni.

A körülöttünk burjánzó növények már készültek az őszre. Mindenütt lehullott szirmok hevertek, melyek odalent a földön már kezdtek elszáradni. Imádtam ezt a hatalmas üvegházat a maga több száz virágával és növényével, a csípőmagasságú ágyásaival és az óriási virágcserepekbe ültetett díszfácskáival.

Nem szokványos üvegház volt: és nem csak azért, mert már igencsak régen épült. Elsősorban a mérete volt feltűnő; majdnem akkora volt, mint a körülötte lévő lakóházak. Híres-hírhedt otthonunk, az Éva-villa mögött terült el, amely nap mint nap újabb és újabb rejtélyekkel lepett meg minket. Nemrég még nem tudtam volna rosszabb ötletet elképzelni, mint az ideköltözésünket, csakhogy azok után, ami a nyáron történt, most már egészen másként látom. Az Éva-villa nemcsak fenekestül felforgatta az életemet, de az, hogy ideköltöztünk, egyben a legnagyobb szerencse is, ami csak érhetett.

Régen mindig mindent kínosnak találtam, és annyira szégyenlős voltam, hogy csak kénytelen-kelletlen voltam hajlandó szóba állni idegenekkel. Ám amióta elkészítettem az első önálló bűvös illatomat, amely mindent megváltoztatott, tudatosult bennem, hogy akár én is képes lehetek változásokat elérni a világban. Ez pedig csodás új érzés volt, amelyet addig egyáltalán nem ismertem.

És ezt még azok a szomszédok sem másíthatták meg, akik valószínűleg azóta meséltek meredek történeteket az Éva-villáról, amióta csak állt. Persze ezek a történetek is okkal születtek. Csakhogy a szomszédok nem ismerhették az igazi okot.

Ezért számos pletyka keringett a városban: vén boszorkánymesterekről, akik minden bizonnyal itt éltek, vagy ijesztő alkimista találkozókról, egészen addig, hogy a ház szellemek tanyája. Ami tiszta badarság, akkor is, ha a mi rozoga viskónk valóban titkot rejtett. Olyat, ami annyira felfoghatatlan volt, hogy mélyen a föld alá kellett dugni, távol a kíváncsi tekintetektől. Most épp e rejtekhely felé tartottunk Matscal.

A letört páfrányfenyő és a pálma közt lépkedtem tempósan a szerszámoskamra irányába: az ajtó nem volt becsukva, így hát beszökkentünk az apró helyiségbe. Aki még sosem járt az Éva-villában vagy a mögötte álló üvegházban, az most bizonyára csodálkozott volna, de nekünk egy ideje már ez volt a világ legmagátólértetődőbb dolga. Lehajoltam, és meghúztam a földből kiálló fémkart, amely az üres virágcserepek, gereblyék és lapátok közt bújt meg, és már hallottuk is megcsikordulni a kőkockákat a lábunk alatt, ahogy megmozdult a föld.

Ezután, akárcsak egy körhintán, körbefordultunk. A fal a gereblyékkel és a lapátokkal már nem előttünk magasodott, hanem a hátunk mögött. Lépcső bukkant fel, és mi már szaladtunk is rajta lefelé.

A lenti folyosón, mint mindig, most is rákacsintottam Daan de Bruijnra, aki 1869-ben megalapította az illatpatikát, és aki most a folyosó falára akasztott fekete-fehér fotókról mosolygott vissza ránk. Sietősen lépkedtem a folyosó végén lévő ajtó felé, mely mögül a kisöcsém, Benno jól ismert hangocskáját hallottam kiszűrődni. Kinyitottam a nehéz faajtót, és egy pillanatra behunytam a szemem, hogy átadjam magam a sajátos illategyvelegnek. Amikor ismét kinyitottam a szemem, felfénylettek a polcokon álló, színesen szikrázó vagy bugyborékoló üvegek. Ez volt az Éva-villa titka: a bűvös illatpatika!

– Halihó! – köszönt Mats, és belépett mellettem az illatpatikába. Egyenesen a középen álló széles pulthoz ment, amely mellett már ott állt Hanne és Benno.

– Csakhogy végre itt vagytok! – köszöntött minket Hanne mosolyogva, és finom ráncok szaladtak szét a szeme körül. – Végre nekifoghatunk!

2.

Ma volt a rendrakás napja. Az elmúlt hetekben, mióta már nem Willem vezette az illatpatikát, és végre eltűnt az életünkből, Hanne mindent megmutatott nekünk idelent. Hanne van Velden volt ugyanis az illatpatika jogos örököse. Hanne eladta az Éva-villa nagyobbik részét a szüleimnek, miközben ő maga egyfajta lakótársként a cselédlakásba költözött. S amióta Willem nem tudta többé bepermetezni Az örök felejtés illatával, ismét emlékezett minden egyes cserépre, fiókra és flakonra az illatpatikában.

Az elmúlt időszakban végigvett velünk polcról polcra mindent. Egyszer majd, amikor már eleget fogunk tudni az illatokról és azok hatásairól, és egymagunk is tudunk gondoskodni a villa alatt megbújó illatpatikáról, meg fogjuk örökölni tőle. Amikor erre gondoltam, mindig elszédültem kicsit az izgatottságtól.

Az elmúlt héten egyfajta intenzív kurzuson vettünk részt növény- és gyógynövénytanból. Ez volt Hanne legkedvesebb témája. Ha valaki nem állította le, képes volt órákig beszélni a legkülönfélébb szirmokról, növényekről és a hatásaikról.

Titokban azt reméltem, mindez talán majd segít abban, hogy megtaláljak egy bizonyos illatreceptet. Egy illatot, amelyet Matsnak szerettem volna kifejleszteni, jobban mondva Mats papájának. Bár a leghalványabb fogalmam sem volt, hogyan állítsam elő ezt a speciális illatot, megígértem, hogy találunk valami ellenszert, amellyel Mats képes lesz segíteni a papáján, aki már négy éve szenvedett egy sajnálatos illatbaleset következményeitől, amely itt történt az Éva-villában.

Bár nem tudtuk, pontosan hogy történt, Mats papája az egyik villabeli látogatása során minden bizonnyal belélegezte a Szeretetlenségillatot. Mindenesetre nem sokkal azután búcsú nélkül eltűnt, és azóta nem is hallatott magáról.

Szóval egész nyáron kétségbeesetten kerestem azt a receptet, amelyik képes megszüntetni a Szeretetlenségillat hatását, miközben Mats az apja, Thomas Jansen jelenlegi tartózkodási helyét próbálta megtalálni.

Őszintén szólva nem voltam teljes mértékben meggyőződve arról, hogy az a legjobb, ha az illatpatikusi képzésünket épp Hanne gyógynövényismereteivel kezdjük. Ugyanis Szeretetlenségillat ide vagy oda, Willem minden óvintézkedésünk ellenére bármikor visszatérhetett. Hanne valamiért sziklaszilárdan hitte, hogy az öreg kertész a közelünkbe sem merészkedik, amíg őrködünk az illatpatikában lévő üvegek fölött, én azonban nem voltam ennyire biztos a dologban.

Willem Boert nem szabad alábecsülni. Előbb vagy utóbb újra szüksége lesz Az öröklét illatára, ha még annál a százhetven évnél is tovább akar élni, melyet az illatpatika segítségével már megért. A meteorpor nélkül azonban nem tudta előállítani az öröklétillatot, és az nálunk volt az illatpatikában. Ráadásul biztosan az örökké élők is ott lihegtek a nyakában, az a sok-sok vevő, akik rajta kívül rendszeresen használták az illatot. Nyilván ők is képtelenek voltak beletörődni, hogy az illatpatika már nem szállítja a kedvenc parfümüket, így az életkoruk többé már nem hosszabbítható meg mesterségesen. Ha csak Von Schönblom bárónőre gondoltam, aki időről időre feltűnt itt a környéken, már kirázott a hideg. Nem igazán voltak viccesek ezek az örökké élő figurák. Sőt, épp ellenkezőleg!

Bár a postaládánkban egyre csak halmozódó megrendelések áradata időközben apadni látszott, én nem igazán hittem, hogy ez jó jel.

– Merre kalandoztak el már megint a gondolataid, Luzie? – nézett rám Hanne felhúzott szemöldökkel és csípőre tett kézzel.

Én is felhúztam a szemöldököm, mivel rajtakaptak, hogy nem figyelek, és elővettem a legártatlanabb mosolyomat. Benno egy tollseprűvel hadonászott az üvegek fölött, amitől azon nyomban ideges lettem. Hiszen Hanne nem is tudta, hogy Benno nemrég összetört itt egy üvegcsét, és ettől egy egész napon át nyári időjárás helyett ítéletidő tombolt az Éva-villa fölött. De talán nem is fogja megtudni sohasem. Mindez akkor történt, amikor még Willem vezette az illatpatikát, és Hanne Az örök felejtés illatának hatása alatt úgy járkált a villában, mint akinek fogalma sincs róla, mi történik körülötte.

– Mit csináljak? – néztem rá, és közben a tekintetemmel azt kerestem, mit kell megtisztítani, elpakolni vagy megpucolni.

– Átnézhetnéd még egyszer az üvegeket, hogy megfelelően fel vannak-e töltve – bólintott Hanne Mats irányába, aki az egyik polcnál állt, és azt vizsgálta, rendesen le vannak-e zárva az üvegek.

Ez az elillanó illatok polca volt, tehát azoké, amelyek hatása egy idő után magától megszűnt. Rámosolyogtam Matsra, és odamentem a mellette lévő polchoz. Ez egy olyan polc volt, amelyikkel eddig még egyáltalán nem foglalkoztunk. A fémtáblácskán ott állt a rajta sorakozó illatok kategóriájának neve: időutazó illatok. Fogalmam sem volt, mire lehetnek jók ezek. Az illatpatikában több száz színes üvegcse sorakozott, képtelenség volt átlátni az összeset. Évekre lesz szükségünk, mire mindegyiket megismerjük.

Ám mielőtt még kezembe vehettem volna az első üveget, meghallottam a hátam mögött Hanne cipősarkának kopogását.

– Ezt a polcot nem kell átvizsgálnod, Luzie! Ezt én tegnap már megcsináltam. – Ezzel egy polccal arrébb tolt.

– Rendben – vágtam rá, és nem is foglalkoztam vele többet. Viszont a polc, amely előtt most álltam, sajnos az örök illatok polca volt. Nyeltem egyet. Bármikor álltam ennél a polcnál, mindig elöntött a forróság. Nemcsak arról volt szó, hogy az itt sorakozó illatok némelyike igen veszélyes, hanem arról is, hogy a hatásuk magától nem múlik el. Ezeket az üvegeket legjobb lett volna sohasem kinyitni, hacsak az ember nem volt száz százalékig biztos abban, hogy képes megbirkózni a hatásukkal.

Először végighúztam az ujjam a polcon, és közelebb hajoltam az üvegekhez. Közvetlenül előttem sárgán bugyborékolt egy jól ismert folyadék. Óvatosan megvizsgáltam, hogy a zárófej elég szoros-e, majd gyorsan elengedtem. A Végóraillattal nem volt jó tréfálni. Erről nemcsak az illat méregsárga színe árulkodott, hanem a vörös zárószalag is, amellyel az üveget leragasztották. Különösen veszélyes! – állt rajta. És az is volt. Legalábbis úgy tudtuk, hogy ez az az illat, amely miatt Willem távol tartja magát tőlünk. A Végóraillat ugyanis tökéletesen megszüntette minden más illat hatását. Nem minden mellékhatás nélkül. Adott esetben halálos lehet! – olvastuk a receptkönyvben. És ez épp elég ok volt arra, hogy ne nagyon fogdossam.

Hátráltam egy lépést, és kérdő pillantást vetettem Matsra.

– Lehet, hogy biztonságosabb lenne, ha néhány üveget máshová tennénk, oda, ahol senki sem verheti le őket véletlenségből, vagy ahonnan senki sem viheti őket magával.

– Jó ötlet, de hová? – fintorgott Mats, amikor elé tartottam a sárga flakont.

Ekkor ismét felhangzott Hanne cipősarkának kopogása a hátunk mögött, aztán Hanne megállt Mats és köztem. Végigmérte az üveget, majd egy sóhajtás kíséretében végigsimított a szoknyáján.

– Ezen már én is gondolkoztam. Kellene egy páncélterem, vagy még jobb lenne egy rejtekhely, melyet Willem nem ismer.

Tanácstalanul nézegettem az üvegeket. Nem foghatjuk őket egyszerűen, és vihetjük ki az illatpatikából, hogy valahol a házban rejtsük el őket. Túlságosan nagy a veszélye ugyanis, hogy mami vagy papi, vagy valaki más kezébe kaparintja az egyik üveget, és kíváncsiságból kinyitja. A parfümöknek az illatpatikában kellett maradniuk! Itt azonban nem volt rejtekhely. Hiszen az illatpatika maga volt a rejtekhely. Csakhogy ezt Willem sajnos jobban ismerte, mint bárki más…

3.

Miután tegnap a polcokon lévő összes üveget alaposan átvizsgáltuk, valóban feltűnt néhány, amelynek csupán az alján pezsgett némi folyadék. Hanne az elkövetkező napokra azt a feladatot tűzte ki, hogy közösen töltsük fel ezeket – ami azt jelentette, hogy a felügyelete alatt új illatokat fogunk előállítani!

Bár még az ágyamban lustálkodtam, a gyomrom táján kellemes bizsergést éreztem a nagy izgalomtól.  Kicsit olyan volt, mintha magam lettem volna az egyik pezsgő folyadékkal teli üvegcse.

Mélyeket lélegeztem, hogy megnyugodjak, ugyanis még csak tíz óra volt, és Hannéval azt beszéltük meg, hogy délben találkozunk. Legjobb, ha addig lefoglalom magam valamivel.

A horgolt nagyifüggönyökön át, melyek már a beköltözésünk előtt is az ablakokon lógtak, besütött a nap, melynek sugarai az ágyam virágmintás takarójára estek. Néhány héttel ezelőtt még tök idegesítőnek találtam az Éva-villában azt a sok régi kramancot, melyet papi és mami a házzal együtt megvásároltak. Most azonban örültem, hogy a ház, amelyben lakom, ősrégi titkot rejt, amely már az én gondom is. Ráadásul varázslatos titkot! Márpedig melyik új építésű házban van ilyen?

Körbejártattam a tekintetem a szobán: végignéztem a stukkós mennyezet repedésein, majd a régi komódon, rajta az ovális fésülködőtükörrel, melynek szélei már megfeketedtek, végül az ágy mellett álló kárpitozott, piros karosszéken. Ezek a holmik mind a korábbi illatpatikusokéi voltak.

Mosolyogtam azon, mennyit viccelődtem korábban mamin és a régi holmik iránti szenvedélyén. Milyen gyakran kívántam, hogy bár ő is egyszerű eladónő vagy valami más, tök normális foglalkozású anya lenne. Csakhogy mami restaurátor volt, ami azt jelentette, hogy nemcsak régi, de egyenesen ősrégi dolgokkal foglalkozott. Megreparálta a templomokban megrongálódott angyalszobrokat, átfestette a kifakult freskókat, és rendbe hozott minden tönkrement régi dolgot, aminek értéke volt. Mami alighanem elsősorban azért vásárolta meg az Éva-villát, mert feltétlenül egy különösen régi házban szeretett volna élni.

Hogy a szüleim a házhoz grátisz egy igazi kincset is kaptak, amely a villa alatt pompázott színesen, arról természetesen mit sem tudtak. És egészen biztos, hogy soha nem is fogják megtudni. Elmosolyodtam. Bármennyire is imádtam őket, mindenről azért nem kellett tudniuk! És azt sem akartam elképzelni, mit tennének az illatpatikával, ha megtudnák, hogy néhány héttel ezelőtt min kellett keresztülmenniük miatta.

Kiszálltam az ágyból, és felhúztam a farmernadrágom. A hajamat lófarokba kötöttem. Bármennyire is különlegesnek éreztem magam illatpatikusnői mivoltomban, a külsőmön szemernyit sem változtattam. Szögegyenes szőkésbarna hajammal és kékeszöld szememmel még mindig úgy néztem ki, mint a legkevésbé feltűnő lány a világon.

Miután kijöttem a szobámból, bekukucskáltam Bennóhoz. A kisöcsém a földön ült, legókockákat rakosgatott egymásra, közben egy hangos mesekönyvet hallgatott, amely dinoszauruszokról szólt. Fülig szaladt a szám: egy illatpatikus, aki még legózik! A jó öreg Daan de Bruijn, akinek a számtalan varázslatos illatot köszönhettük, erre alighanem legvadabb álmában sem gondolt.

– Szia, Benno! – próbáltam túlkiabálni a dinoszauruszbőgést. – Hagytál nekem egy kis lekvárt?

Benno fel sem emelte a fejét. A lekvárkérdés volt az első számú vitatéma papi és Benno között. Az öcsém ugyanis nem volt hajlandó reggelire a lekvárhoz pirítóst is enni, hiába próbálkozott papi szép szóval vagy fenyegetéssel.

Zörgést hallottam odalentről, elindultam hát a lépcsőn lefelé a földszint irányába. Lent bementem a konyhába. Papi épp mosogatott, mami mellette állt, és törölgetett. Pusmogtak, és cinkos pillantásokat váltottak egymással. Valószínűleg papi a szokásos viccei közül sütött el néhányat.

– Jó reggelt, kicsim – mosolygott rám mami, amikor beléptem a konyhába.

– Jó reggelt – mondtam. Fogtam egy épp szárazra törölt müzlistálat, és leültem a kerek konyhaasztalhoz, amely minden bizonnyal a legfontosabb családi bútordarabunk volt, azon kevés dolgok egyike, amelyet Berlinből hoztunk magunkkal.

– Na, kialudtad magad? – kérdezte mami, miközben felém nyújtotta a müzlisdobozt.

Igenlően dünnyögtem, és először csak egy pohár narancslét töltöttem magamnak. Túlságosan izgatott voltam ahhoz, hogy egyek valamit. Hiszen ma illatokat fogunk készíteni Hannéval! Rettentően igyekeztem, hogy ne látszódjék rajtam az izgatottság, így csak belül ujjongtam. Amúgy összeszorított szájjal kevergettem a müzlit és a tejet a tálkámban.

– Mi lenne, ha ma kirándulnánk egyet? – Papi megtörölte a kezét a kötényében, és várakozással telve fordult felém. – Nem lenne klassz néhány napra elutazni valahova?

Jaj, ne, jaj, ne, jaj, ne! Vadul kattogott az agyam valami elfogadható kifogást keresve.

– De én már megbeszéltem valamit mára.

– Nocsak, mit tervezel? – húzta fel a szemöldökét papi kíváncsian.

A fenébe!

– Ööö… – dadogtam – Matscal találkozom, ugyanis…

– Mats is velünk jöhet – javasolta papi rögvest, lesöpörve az asztalról a kifogásomat. – Arra gondoltam, hogy átautóznánk a holland határ túloldalára, és meglátogatnánk egy apró sajtkészítő műhelyt. Aztán piknikezhetnénk a szabadban, és friss kenyérrel megehetnénk a finom sajtokat.

– Semmi bajom a sajtokkal – húztam el fintorogva az orromat –, de tényleg muszáj…? – Ha valami nem tartozott a kedvenc elfoglaltságaim közé, hát ez. Amikor először és egyben utoljára cipelt minket magával papi egy „csodás kis családi sajtkészítő műhelybe”, mami majdnem elájult az átható lábszagtól, mi meg Bennóval egyfolytában öklendeztünk. Ha van valami, ami éppenséggel egyáltalán nem való egy érzékeny orral megáldott egyén számára, akkor az a sajtkészítés folyamatának megtekintése. Ki a fenét érdekel, hogyan néz ki a tej, miközben épp megromlik?

Sürgősen ki kellett találnom valamit, hogy lebeszéljem papit erről a szörnyűséges tervről.

– Komolyan azt szeretnéd, hogy megint rosszul legyünk? A sajttal semmi gond, de a sajtkészítés csak azoknak való, akik egyáltalán nem éreznek szagokat – magyaráztam, mivel papi láthatólag nem igazán emlékezett a rosszalló pillantásokra, amelyekkel a derék sajtkészítők díjazták folyamatos öklendezésünket.

Mami rám nézett, széles vigyorát a kávéscsészéje mögé rejtve.

Amilyen gyorsan csak tudtam, a székemet hátratolva felálltam az asztaltól, még mielőtt papi ellenkezhetett volna.

– Talán majd máskor. Oké? Most le kell zuhanyoznom! – És ezzel szinte rohantam kifelé a konyhából.

Időközben már annyira megszoktam az Éva-villában terjengő illatokat, hogy szinte fel sem tűntek. Most azonban az előszobában új szagra lettem figyelmes. Olyan szagra, amely jócskán kilógott a megszokott egyvelegből: fanyar, mégis kellemes orgonaillatra. Végül is a különös illatok nem voltak szokatlanok a villában. Ennek ellenére elhatároztam, hogy a megbeszéltnél kicsit korábban fogok lemenni az illatpatikába, mivel az már egy ideje világossá vált számomra, hogy az illatok többsége onnan száll fel a villába. Az illatpatika pedig éppenséggel pont az előszobánk alatt húzódott.

Beálltam hát a tus alá, és magamra eresztettem a maradék langyos vizet, amit a fürdőszobai kályhánk produkálni tudott, majd kissé dideregve pillanatok alatt felöltözködtem. Bármennyire is megszerettem időközben új otthonunkat, a fürdőszobai kályhával, azt hiszem, sosem leszek képes igazán megbarátkozni. A csapból folyó meleg víz – amit addig folyathatsz, ameddig csak akarod –, igazán nem rossz találmány!

– Odakint leszek! – kiáltottam be a konyhába papinak és maminak, és már szaladtam is az üvegház felé. Alig nyitottam be a szerszámoskamrába, és fordítottam át magam az illatpatikába vezető folyosóra, máris láttam, hogy valaki már biztosan odalent van. A fejem fölött ugyanis sisteregve égtek a mennyezeti gázlámpák, sárga fényük megvilágította a képek arany kereteit. Lassan lépkedtem előre, és figyeltem a folyosó végén az illatpatikába vezető, nehéz faajtó mögül hallatszó zajokra. A távolból sercegést hallottam, és kivehetetlen hangokat. Nem tűntek valódinak, inkább olyanok voltak, mintha egy villogó tévékészülékből vagy egy összekaristolt CD-ről szóltak volna.

Megálltam és füleltem, hátha megértem, mit mondanak. Egy férfihang motyogott valamit, majd székláb csikorgása hallatszott, ahogy végighúzták a padlón. Valaki alighanem arrébb tolhatta a nagy karosszéket. Majd csend lett.

A fanyar orgonaillat, amely lehozott ide, erőteljesen csapta meg az orromat. Óvatosan az ajtóhoz osontam, és bekukucskáltam a kulcslyukon. Vajon ki lehet idelent? A kulcslyukon át felismertem Hanne hosszú szoknyáját, amely kikandikált a karosszék mögül. Megkönnyebbülten lélegeztem fel, és már akartam volna nyitni az ajtót, amikor észrevettem valamit, és a látványtól szinte földbe gyökerezett a lábam. A férfihang ismét sercegni kezdett, majd hallottam, hogy valaki járkál a szobában, de ezek egyértelműen nem Hanne kopogó léptei voltak.

Újra a kulcslyukhoz hajoltam. Az illatpatika mintha most egészen másképp nézett volna ki. Mindent valamiféle fátyol borított. Olyan volt, mint a nagyszüleim régi fotói, amelyeken már megfakultak a színek.

Valami ismét megmozdult, és egyszerre megértettem, honnan jön a különös hang: egy férfi volt az világosbarna öltönyben. Úgy nézett ki, mint aki egy történelemkönyvből lépett elő. A pult mögött állt, és az egyik jegyzetfüzetben lapozgatott. Árnyék vetült az arcára, ezért nem volt felismerhető, annyit láttam csak, hogy világos, rövidre vágott haja van, és vékony ezüst keretes szemüveget visel.

Ami azonban a legkülönösebb volt, hogy a teste szinte átlátszónak tűnt. Akár egy szellemé! Mégiscsak igazak lennének a pletykák, amelyek az Éva-villáról keringenek?

Hol forróság tört rám, hol meg kirázott a hideg. Tovább leselkedtem tanácstalanul a kulcslyukon. Mit keres itt Hanne? Ő ugyanis egész idő alatt egyetlen szót sem szólt. Odanéztem a karosszékre, és akkor hirtelen… megpillantottam valamit, ami magyarázatot adott mindenre. Hát persze! A fotelból ugyanis, amely háttal állt nekem, halvány rózsaszín illatfelhők szálltak fel, és beterítették a szobát.

A szívverésem csillapodni kezdett. Hanne tehát kinyitott egy illatot, ami azt jelenti, hogy a pasas nem valóságos. Huh! Felegyenesedtem, és betoltam a nehéz faajtót. Az ajtózsanérok hangos nyikorgása belehasított a csendbe.

Hanne azonnal felpattant, bedugaszolta az üveget, és villámgyorsan a zsebébe dugta.

– Mi az ördögöt keresel idelent? – szólalt meg. – Halálra rémítettél!

– Hát… én csak… – Elakadtam, mivel a pasas a pult mögött kezdett lassan felszívódni a körülötte lévő illatfelhőkkel egyetemben. Közben feltűnt az is, hogy nemcsak a férfi nézett ki úgy, mintha egy rég letűnt korból pottyant volna ide, hanem maga az illatpatika is egészen megváltozott. A könyvek, a fémtáblákon lévő feliratok – minden még annál is régebbinek tűnt, mint amilyen a valóságban volt. Szinte az volt az érzésem, mintha a helyiség is időutazást tett volna a múltba. Mielőtt még a férfi elszállt volna, mint a kialudt gyertyaláng füstje, belemártotta a tollszárát a tintába, és írt valamit a jegyzetfüzetbe.

– Hiszen úgy volt megbeszélve, hogy csak délben találkozunk! – szakította félbe Hanne a gondolataimat. A hangja egészen más volt, mint szokott. Ingerülten szólt rám, mintha ez az egész valahogy kellemetlen lett volna számára.

Lassan nyitottam szóra a számat, keresgéltem a szavakat:

– Mi ez itt? Ki volt ez a férfi?

– Ah! – legyintett Hanne. – Csak ki akartam próbálni néhány illaton, hogy ennyi idő után maradt-e még hatásuk. Bizonytalan voltam, hogy ez az illat működik-e még egyáltalán. A folyadék ugyanis meg sem mozdult az üvegben.

A polcra pislantottam, hogy kitaláljam, melyik illatról beszél Hanne. Nem voltam benne biztos, de mintha az időutazó illatok polcáról hiányzott volna egy üveg.

Mögöttünk lépések zaja hallatszott.

– Luuuuzie! – hallottam az öcsém kiáltását. Majd izgatottan lépett be az ajtón Benno maga. – Gyere gyorsan! Mona hív!

Mona, te jó ég! Már egy örökkévalóság óta nem beszéltem a legjobb barátnőmmel.

Vetettem még egy utolsó pillantást Hannéra, mielőtt elindultam volna. Vajon tényleg csak tesztelni akarta az illatot, hogy működik-e még? Kicsit bizonytalan voltam a válaszát illetően. Vajon mitől lett hirtelen ilyen titokzatoskodó? De mielőtt még tovább töprenghettem volna, Benno ismét rám szólt.

– Oké, akkor délben találkozunk – mondtam gyorsan Hannénak, és elindultam Benno után a folyosón, vissza a villába. Mona most sokkal fontosabb volt, mint Hanne mesterkedései. A szívem majd’ kiugrott a helyéről, miközben rohantam a készülékhez. Egyáltalán nem számítottam rá, hogy dumálhatunk. Amikor még Berlinben laktunk, mindennap láttuk egymást. Sülve-főve együtt voltunk. Mona nagyon hiányzott nekem itt… és ezen még az illatpatika sem segített.

4.

Végre eljött az idő! Miután Monával legalább egy órán át beszélgettünk, csakhamar dél lett.

Mindhárman készen álltunk, hogy gyakoroljuk az illatpárlatok készítését Hannéval. A laborban gyűltünk össze a lepárlókészülék, azaz a desztillátor körül. A labor az illatpatika végében megbújó kis helyiség volt, a padlótól a mennyezetig telis-tele pakolva a legkülönfélébb illathozzávalókkal.

A lepárlókészülék vékony üvegcsövekből állt, melyek alatt egy Bunsen-égő hevítette a növényeket, porokat és kristályokat tartalmazó masszát. Amikor a hozzávalók a hőtől bugyogni kezdtek, finom pára szállt fel, majd végiggomolygott a kis csöveken, míg végül folyadék formájában a készülék alján egy kis üvegbe csöpögött. Ezt már csak fel kellett tölteni alapfolyadékkal, és már kész is volt az új illat. Ennyit már eddig is tudtunk.