részlet

jelenkor

© 2022 Károlyi Csaba
© 2022 Nádas Péter
© 2022 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Borítókép © Nádas Péter
Borítóterv © Tillai Tamás

ISBN 978 963 518 157 5

Felelős kiadó Nagy Boglárka
Felelős szerkesztő Nagy Boglárka
A szöveget gondozta Ruttkay Helga
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

ELŐSZÓ

Mészöly Miklós születésének századik évfordulója alkalmából beszélgettünk Nádas Péterrel mesteréről és barátjáról a Városmajor 48 Alapítvány sorozatában. A Covid-járvány kellős közepén, 2021 februárjában, Zoomon. Így kezdődött. Gondoltam, jó volna folytatni. Ha már otthon kell maradnunk, fordítsuk a hátrányt előnnyé. Ülhetünk a dolgozószobánkban a kameránk előtt, és mégis együtt lehetünk.

2021 áprilisában volt a második beszélgetés, 2022 márciusában az utolsó. Szó esett a rokon lelkekről, a magyar és a világirodalom számos szerzőjéről, az elvesztett otthonokról, az író unalmas életéről, szerelemről, fényképezésről, spiritualitásról, színházról, halálról, főzésről, öregségről, képzeletről és tapasztalatról, festészetről és zenéről, futásról és úszásról, zsidó és protestáns hagyományról, faluról és városról, testről és természetről. Máskor egy-egy mű került a középpontba, például az Emlékiratok könyve, így végül két korábbi interjúmat a Párhuzamos történetekről, illetve a Világló részletekről, melyek az Élet és Irodalomban jelentek meg, átemeltem a beszélgetőkönyvbe.

Havonta egyszer jól kifárasztottam interjúalanyomat. Egy órában állapodtunk meg, sokszor két és fél óra lett belőle. Egyszerűen nem tudtam volna azt mondani, most hagyjuk abba. Nádas rengeteg interjút adott, nehéz úgy kérdezni, ahogyan mások még nem tették. Ugyanakkor ilyen összetett képet nem tudhattak adni a korábbi interjúk, már csak terjedelmi okokból sem, és most más a hangütés, a beszédhelyzet. Persze sok mindenről lehetett volna még szó, az építészettől a számmisztikán át a divattörténetig, a kriminalisztikától a judaisztikán át az állatmotívumokig.

Tizenhárom beszélgetést vettem föl, de a 2022. februárit, amely a politikáról szólt, közös megegyezéssel kihagytuk a könyvből, mert túlzottan az évtizedek óta rémes napi politikára koncentráltak a kérdéseim, emiatt az a beszélgetés más jellegű lett, mint a többi.

Nádas Pétert könnyű kérdezni, mert jól beszél. És nem könnyű kérdezni, mert jól beszél. A célom az volt, hogy kibillentsem a megszokott interjúszituációt. Ahogy az ő írói célja is az, hogy kibillentse, elcsúsztassa a dolgokat, vetemedéseket hozzon létre. A fikcióban megtervezett helye lehet sok-sok rétegnek és részletnek, köztük a szerző személyes világának is, egy interjúban ezt a komplikált viszonyrendszert nehéz lenne rekonstruálni, mondja az író. Ez igaz, ugyanakkor az interjúba beleférhet sok fontos dolog, ami meg a fikcióba nem fér.

Abban megegyeztünk az elején, hogy ne lineárisan haladjunk, hanem csapongjunk egy-egy téma körül. Bár elterveztem a kérdéseimet, hagytam, hogy a pillanat meghatározta irányba sodródjunk. Mindig más történik, szokta idézni az író Kerényi Grácia mondatát. S ha már így van, legyen így. Néhol ismétlések is akadnak a szövegben, ha a kontextus megkívánta. Néha igyekeztem provokálni interjúalanyomat. Annak örültem a legjobban, amikor az értetlenkedő kérdésemre nem csupán alaposan megfontolt, hanem szenvedélyes, sőt indulatos válasz érkezett. Értsem már végre, mi miért és hogyan van. Sokszor a legrosszabb kérdésre jön a legjobb válasz.

Közben eltelt egy teljes év. Gyakran eszembe jutott a fa ideje, a vadkörtefáról egy éven át minden áldott nap elkészített fényképek sorozata. A beszélgetőkönyv is átfog egy évet. Kicsit rendetlenül, miként az Évkönyv. Ott tíz fejezetben jutunk el 1987 februárjától 1988 februárjáig, és néha átcsúszik a szöveg egyik hónapból a másikba. Itt tizenkét fejezetben jutunk el 2021 februárjától 2022 márciusáig, és kimarad egy-egy hónap. Februárban szerettem volna lezárni az egészet, de közben nagy meglepetésre elkészült a Rémtörténetek, nem lehetett, hogy ne szóljon róla egy ráadás-beszélgetés.

2020 nyarán újraolvastam a Párhuzamos történeteket, 2021 nyarán pedig az Emlékiratok könyvét, Ott Anna online olvasóprogramjának hatására. 2020-ban még nem tudtam, miért, 2021-ben már tudtam. Végigolvastam hát majdnem mindent a korai novelláktól a legfrissebb esszékig, sorra vettem a számomra elérhető interjúkat, újságcikkeket, a fényképeket, a Nádas-szakirodalmat. Újragondoltam a viszonyomat ehhez a kivételes életműhöz. Az érdekelt leginkább, hogyan jöhetett létre, és ki az az ember, aki létrehozta.

Minél többet olvasunk, annál nehezebb kérdezni. Minél többet tudunk, annál nehezebb válaszolni. Ám ennek a közös munkának volt egy különleges serkentője. Ez pedig maga a vírushelyzet. Ha a járvány nem korlátozta volna az életünket, ez a könyv nem született volna meg. Azért fogtam bele, mert segítségre volt szükségem a helyzet túléléséhez, a Nádas-életmű pedig segített. És azért vállaltuk a különös technikai formát, mert ez tűnt kézenfekvőnek. Ha nincs a pandémia, készíthettem volna interjúsorozatot „élőben”, néhány hét alatt. De akkor nem alakította volna a teljes évemet, évünket ilyen szisztematikus rendszerességgel egy nagy figyelmet igénylő vállalkozás.

Hónapról hónapra a beszélgetésekre vártam. Aztán mindig gyorsan leírtam, ami elhangzott. Magától összegyűlt az anyag. Az író nem akarta havonta látni, egy álló évig izgultam, összefűzhető-e a beszélgetések sorozata. Végül egyben küldtem el az egészet. Volt sok dolga vele neki is. Remélem, az olvasónak is sok dolga lesz: szeretném, ha az, aki ezt a könyvet forgatja, újra kezébe venné Nádas Péter műveit. Szerintem nem fogja megbánni.

Károlyi Csaba

ELSŐ BESZÉLGETÉS 2021. február 18., csütörtök

Szia, Péter!

Szervusz, Csaba.

Milyen jó, Zoomon úgy beszélgethetünk, hogy ülünk otthon a szobánkban, te Gombosszegen, én Budapesten, mégis együtt vagyunk, hiába van járvány, látjuk és halljuk egymást. Látom, nálatok is süt a nap. Te őszi ember vagy… Örülsz annak, hogy süt a nap és jön a tavasz?

Nagyooon. Jó sok rövid o-val.

Nekem azért jókedvem lett ettől. Egy hónapja még nem látszott a tél vége, de akkor volt száz éve annak, hogy Mészöly Miklós született, 2021. január 19-én.

Ez a száz egészen valószínűtlen szám.

Mivel 1921-ben született, így jött ki.

Nem tehetünk másként, be kell látnunk, tényleg száz éve született.

Emléktábla is van ma már Budán a Városmajor utca 48. számú ház falán, ott laktak fél évszázadon keresztül Polcz Alaine-nel. Sokat jártál oda. Még én is voltam ott néhányszor.

Igen, nagyon szép Bauhaus-épület, Basch Lóránt építtette magának, néhány éve szépen fel is újították, és ezt nagyon jól tették.

Arra kérlek, Péter, beszélj Mészöly Miklósról, aki a mestered és a barátod volt. A magyar írók közül te voltál a legközelebb hozzá, emberként is, íróként is. 1984 óta Gombosszegen élsz, lassan négy évtizede. Előtte azonban, 1968-tól kezdve leginkább Kisorosziban laktál, mert huszonhat évesen kimenekültél Budapestről, a szülővárosodból, és ott Mészöly jó tizenöt évig a szomszédod volt, mert ő is kimenekült néha. Hogy aztán Kisorosziból eljöttél, ahhoz neki volt köze?

Elmenekültem előle. Nem volt más választásom. Majdnem szomszédok voltunk, mert a két kis faház között jó sokáig maradt egy üres telek. Ezen a senkiföldjén Miklós nemkívánatos vendégei átgyalogoltak hozzám, integettek, hogy huhú, itt vagyunk, ragyogunk. Ők kirándulni jöttek, ki a szabadba, de hát én éppen dolgoztam. Olyan nem volt, hogy ne dolgoztam volna, úgyhogy nekem nem volt olyan jó, hogy jöttek. Miklóssal többször megpróbáltam tisztázni a dolgot, mármint a függetlenségemet. Ne küldje már át őket hozzám. Olykor ő sem kívánta a vendégeit, akik szabályosan ellepték, és akkor valamilyen ürüggyel mégiscsak átküldte őket. Minden kérésem és tiltakozásom ellenére. Másrészt sok volt nekem már maga a környék átalakulása is. Amikor én kimenekültem Budapestről 1968 nyarán, akkor Kisoroszi csendes kis falu volt. Aztán elkezdték beépíteni. Én végül a szőlődombon egy kicsi faházban kötöttem ki, egy kutyaólban, aztán Miklós épített mellé magának egy másik kutyaólat. De néhány év múltán zajos víkendtelep lett a domb.

Kevesen tudják, hogy te voltál először Kisorosziban, Miklós csak utánad ment oda.

Igen ám, de a sor úgymond végtelen. Először is Nagy B. István festőművész volt ott a szüleivel. Én egy padlásszobát béreltem, amikor Sváby Lajos festő után mentem. Később telente Nagyéknál béreltem szobát egy nagy üres házban. Aztán jöttek Melocco Miklósék, Mészöly Miklósék. Így kezdődött az írók, filmesek és hasonlók kitelepülése. Cseh Tamás indiánosdit játszott a Kisszigeten. Simonffy András a szigetcsúcson fölvert nyaranta egy sátrat, abban lakott. Aztán jöttek Balassa Péterék. Később Csalog Zsolt, Kukorelly Endre és még sokan mások. Minél többen kocsit vehettek, annál többen. Ez az igen érdekes szociológiai folyamat aztán idővel drámaivá változott. Az egész társasági mozgás és közéleti izgatottság Miklós körül, ez az egész nagy népmozgalom imponált nekem, de nem tudtam benne Miklóst követni, a munkám sem engedte.

Hogyan ismerkedtetek meg?

1968 februárjában megjelent egy recenzióm a Jelentés öt egérről című kötetéről a Pest Megyei Hírlapban, aztán más műveiről is írtam, A három burgonyabogárról, a Saulusról. Ez csak azért történhetett meg, mert a lapnál a rovatvezetőmön, Ősz Ferencen kívül senki nem tudta, ki az a Mészöly Miklós. Ő pedig falazott nekem. Azt sem tudták a lapnál, hogy ez a Mészöly egy feketeseggű, nem szabad közölni tőle semmit, írni se róla. A megyei lapok főnökeit ezekről a finomabb tiltási részletekről nem tájékoztatta a pártközpont. Miklós valakitől megkaphatta a cikkemet, azóta sem tudom, kitől, és írt nekem egy levelet. Nagyon szép levél volt. Hogy olvasta néhány írásomat, és arra kér, hívjam föl. Hónapok teltek el, mire meg mertem tenni. Közben Párizsban és Prágában május lett. Valamennyiünknek igen izgatott tavasz. Nemcsak az elfogódottságom miatt nem mertem felhívni, azért is, de azokat az embereket, akiket tiszteltem, elvből nem kívántam megismerni. Nem volt ilyen késztetésem. A művészek többsége, beleértve engem is, különös lény. A művekhez hasonlító ábrázatot aztán végképp egyik sem mutat. Ettől én már gyerekkorom óta erősen tartottam. Déry Tibort például szintén tiszteltem, olvastam minden sorát, de őt sem akartam volna látni. Egyszer meghallgattam őt a Fiatal Művészek Klubjában az Andrássy úton. Elmondhatatlanul zárt ember volt. Alaposan megviselte a börtön. Mégsem lehetett megérteni, ha ennyire zárt és ennyire nem akar semmiről beszélni, akkor miért jött el. Egyszer viszont a Karolina úti ortopédiai klinikán a folyosón ültem, és egy röntgenes nő disznó módon nyitva hagyta az ajtót. A nagy író ott feküdt előttem majdnem teljesen meztelenül, kiterítve, egy félbehagyott művelet közepén. Otthagyták nekem Déryt, megfigyelésre. Csodálatos volt.

Mészöly és közted 21 év volt a korkülönbség. Apapótlék is lehetett volna neked. Mesterként kifacsartad, mint a citromot, így szoktad mondani. Barátok lettetek, közben rengeteget vitatkoztatok…

Nekem nem kellett apa. Torkig voltam az apákkal. Miklós pedig született demokrata volt, született liberális, soha, egyetlen hangsúllyal nem atyáskodott. Beszélgetéseink a teljes egyenlőség jegyében zajlottak. Fölülről ő soha nem beszélt senkivel. Habár tapasztalata és műveltsége jóval megalapozottabb volt az enyémnél. Termetre egy szálfa. Az volt a véleménye, hogy a fiatalabbaknak ki kell csavarniuk a tudást az idősebbekből, aztán odahagyni őket. Ez így jól hangzott. Diktatúrában ez különben is így van, szájhagyomány útján terjed az információ. Ezt az alapelvet mindketten komolyan vettük. Akkor most kicsavarlak. De ez azért a valóságban nem egészen így áll. Ott van azért még a félelem az elmúlástól és a hiúság. Miklós hiú ember volt, nem a küllemére volt hiú, habár arra akár hiú is lehetett volna. Annyira szép ember volt, hogy nem volt szüksége rá. Nem tudom én, mire volt hiú. Érdekes módon Komoróczy Géza is említi a hiúságát a Szolláth Dávidnak adott interjúban a Jelenkor folyóiratban, ezért is engedem meg magamnak, hogy én is megemlítsem. Miklós harcolt a hiúsága ellen, de nem nagy sikerrel. És amikor a tébolyító vendégjárás miatt konfliktusba keveredtünk, akkor halálosan megsértődött. Tulajdonképpen megsebesítettem. Hogy én elmegyek. Őt egyedül itt hagyom. De hiszen, Miklós, én mindig könyörögtem neked, hogy a vendégeidet ne küldd a nyakamra. Tényleg volt egy ilyen furcsa tulajdonsága, mintha nem hallaná, nem emlékezne rá. Ettől Alaine is sokat szenvedett. Úgy döntöttem, ha megsértődik, akkor sértődjön meg, legfeljebb nem veszem tudomásul. Aztán így maradtunk. Ő megbántott volt, én viszont nem vettem tudomásul. Ennyivel tartoztam neki. De a barátságnak azért nagyjából vége lett. Korábban is volt már két igen drámai zökkenőnk, amikor nem voltam hajlandó többé a félrelépéseihez falazni, és az elhagyott szerelmeit sorban lelki gondozásba venni. Őszintén szólva nehezen viselte a függetlenségemet, ami viszont az én mániám.

Mikor lett vége a barátságotoknak?

Nyolcvannégy tavaszán költöztünk el, de az Emlékiratok könyve megjelenése körül, 1986-ban tetőzött a feszültség. Mikor átadtam neki a könyvet, megrettent, már csak a formátumától, a terjedelmétől is. A kéziratot korábban nem akarta elolvasni. Azt mondta, majd nyomtatásban. Holott addig minden egyes sort kéziratban olvastunk egymástól. Valójában tartott tőle, mert a megjelent fejezeteket olvasta, legalábbis átfutotta, néha voltak éles megjegyzései, ezek arra utaltak, hogy mindez sok neki. Sok. Ennyi bőbeszédűséget ő nem tud elviselni. Megjegyzései mégis leperegtek rólam, hiszen mindent, amit írtam, végső soron az ő nyomdokába lépve írtam. Ugyanakkor ellenében, világos. Én értettem őt, ő viszont szükségszerűen nem érthette, mit művelek. Vagy értette, de nem fogadhatta el. Amit én műveltem, az a háborút követő redukcionista nemzedék látásmódja elleni nyílt lázadás volt. Ők lemondtak az érzelmi életükről, ne fájjon. Mindent elhagytak, ami felesleges. Lemondtak az érzelmi életük terjedelméről, mert annyira fájt, hogy nem tudták volna maguk elé az anyagot kiteríteni. Ha az ember egy kis Kurtágot hallgat, akkor rögtön érti, miről beszélek. Csupán a csúcspontok és főleg a mélypontok jeleit hagyták meg. Számomra a jelek az elbeszélés szempontjából elégtelennek bizonyultak. Az irodalom nemcsak redukcióból él, hanem a bővítmények és a mellékes körülmények feltérképezett tömegéből. Bizony bemegyünk a rengeteg erdő közepébe. Lássuk már azokat az epizódokat. Részletezzünk. Éjszakákat vitatkoztunk, ordítoztunk. Vajon Miklós erotikus ábrázolásai elégségesek-e. Nem tartottam elégségesnek. Hogy valaki egy női köldökbe vizet hordjon egy gyűszűvel, ez nagyon szép tőle, ha megvan neki a köldök környezete a papíron, ha tudjuk, mi van a női köldök felett, a női köldök alatt, ha tudjuk, ki a bizonyos nő. Ha van szövegkörnyezete a köldökének, akkor erotikus lehet a köldöke és értelmes a vízhordás. Ha nincs érzelmi környezete a köldökének, ha úgymond nincs meg az erotikus topográfiája, akkor modoros. Nem volt elfogadható, hogy amikor két emberi test egyesül, akkor szépen félrenézzünk. Ő kötötte az ebet a karóhoz. Meg nem mondom, meglehet, hogy igaza volt. Nehezen követhető szituáció, ez is igaz, nyelvileg is nehezen követhető, megengedem, hiszen a szerelmi egyesülés ki van vonva az általánosan elfogadott reflexiós tevékenységből, de ha nem követed mégis élesen, akkor annak megvannak a súlyos következményei. Írói, filozófiai, politikai, mentális, embertörténeti következményei. Azért vagyunk, hogy kövessük. Ezekről az aspektusokról én nem tudtam lemondani. Nagyon sajnálom.

Az igaz, hogy Mészöly nem is olvasta el az Emlékiratok könyvét?

Valószínűleg nem olvasta. Én nem kérdeztem meg tőle, olvastad-e. Polcz Alaine elolvasta. Őt megrázta. Hogy mi mindent nem tudott ő rólam, mondta kissé fenyegetőn. Hát nem tudott. Arra van a műfaj, hogy most majd mindent tudhasson az elbeszélőről. Miklós nem reagált, duzzogásba menekült. Mert úgy gondolta, az ellentétes utat választottam, mint amiről jó tíz éven át beszéltünk. Egy szószátyár lett belőlem. Egy realista hasbeszélő. Holott a szintézis igénye nem bennem, hanem benne volt erősebb. Élete rettenetes keserűsége, hogy nem tud regényt írni, nem és nem. Ami persze igaz se volt. A Film nagyszerű regény. A Saulus és a Pontos történetek, útközben szintúgy. Az atléta halálát nem igazán szerettem.

Én igen.

Tudom, értem, de benne ragadt a 60-as évek fád stilisztikájában. A nővé válása sem igazán sikeres, ez a női egyes szám első személyű elbeszélő.

Egyszer mondtad, hogy nem szereted a Megbocsátást sem. Viszont nagyon szereted a Családáradást, a német kiadáshoz előszót is írtál, bár azt állítod, hogy „egy kutya szót nem ért belőle” az ember.

Nem feltétele a műalkotásnak, hogy érteni lehessen. Amikor ránéz valaki egy képre, és azt mondja, hogy nem érti, falra mászok. Nem kell értened, elég, ha nézed. A két mű ugyanabból a pannon családi komplikációból dolgozik. Amit nemhogy a külső szemlélők, de maguk a szereplők sem értenek, viszont teljes vehemenciával részt vesznek benne. Miután Mészöly redukcionista, ezekben a művekben is maximálisan elhallgat, rám bíz, elhagy. A szöveg tébolyult redukcionizmusától a kapcsolatrendszerek nem igazán érthetők, ám ettől még nagyszerűbbek. Az elpusztult magyar vidék freskótöredékei. Soha nem volt szélesvásznú magyar társadalomkép a Családáradás. A lehető legegzaktabb formában látjuk, hogy mi mindent nem lehet még egy családon belül sem érteni. Az értetlenség enciklopédiája. A Megbocsátásban van viszont egy jókora vallástörténeti gikszer. Ezen is alaposan összevesztünk. Valami olyasmit találtam mondani, amivel azonnal megsértettem a hiúságát. Alaine ugyan többször leteremtett, Miklósnak tilos nyíltan megmondanom, amit gondolok. Akkor lefagy, hosszú időre leáll a munkával. Kettőnk között volt azonban egy igen erős paktum. A másik véleménye nekünk nyersben kell. Alaine-nek vagy Magdának olykor hónapokig azon kellett lennie, hogy nyerseségünk pszichikai következményeit valahogy eltakarítsa az útból. Nem szántam durvaságnak, de azt találtam mondani: „Hát, Miklós, ez bizony barbár.” Én úgy értettem, ahogyan a Szárnyas lovak barbár, belevered az orrunkat egy kereszténység előtti világba, amit mind magunkban hordozunk.

Ennél nagyobb dicséret nincsen.

Igen, csak ő jól tudta, hogy ez nálam féldicséret. Azt mondtam vele, hogy a megbocsátás, amit ebben a közegben észlelünk, nagyon nem keresztény. Ebben az elbeszélésben a pogány elem erősebb. A keresztényitől nem megzabolázott barbár. Írói nagysága részben ebben áll. Rajta kívül csak Móricz képes rá, hogy megjelenítse ezt a mágikus ősréteget. Éppen a Barbárokban, amit Miklós igen nagyra tartott. Én is. Móricznál szintén van nyelvi redukció, de egészen más eszközökkel él. Móricz számára az írás szépsége nem jön számításba. Egyik legnagyobb szépírónk, mondatai lötyögősek. Folyt belőle a mondat, időt sem pazarolhatott rá, hogy szép legyen. Miklós mondatai mind feszesek, szikárak. Feszességükben mindig nagy munka van. A kimondhatatlant akarta összefoglalni a láthatóvá tett hiánnyal, és ebből el is mondott annyit, amennyit lehet. Egyszóval az én állításom pusztán az volt, hogy a Megbocsátás közege a barbár, miközben egy keresztény fogalommal operál. Hogy került ez ide. Az elbeszélésében nincs egy fia megbocsátás. Használj más fogalmat. Így olyan lesz, mint egy szándéktalan fogalomzavar. Még a spirituális beállítottságú nő sem bocsát meg semmit. Ezen indulatosan összeszólalkoztunk. A meghitt szomszédságnak mindenképpen vége lett.

Tartalom

Előszó

ELSŐ BESZÉLGETÉS
2021. február 18., csütörtök

MÁSODIK BESZÉLGETÉS
2021. április 6., kedd

HARMADIK BESZÉLGETÉS
2021. május 5., szerda

NEGYEDIK BESZÉLGETÉS
2021. június 15., kedd

ÖTÖDIK BESZÉLGETÉS
2021. július 6., kedd

HATODIK BESZÉLGETÉS
2021. augusztus 4., szerda

HETEDIK BESZÉLGETÉS
2021. szeptember 3., péntek

EGY KITÉRŐ
2005. november 4., péntek

NYOLCADIK BESZÉLGETÉS
2021. szeptember 29., szerda

KILENCEDIK BESZÉLGETÉS
2021. november 10., szerda

TIZEDIK BESZÉLGETÉS
2021. december 8., szerda

MÉG EGY KITÉRŐ
2017. április 2., vasárnap

TIZENEGYEDIK BESZÉLGETÉS
2022. január 7., péntek

TIZENKETTEDIK BESZÉLGETÉS
2022. március 11., péntek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0