Borítószöveg

Engedd el! De hogyan? Akarva, de nem görcsösen? Meditálva, fehér gyertya füstjében? Az El Caminót járva hátrafelé? Morzejeleket sípolva, vagy egy lábon ugrálva az Everesten? Mantrákat búgva, esetleg zarándokként vezekelve fűcsomót rágcsálva?

Ha ez pont olyan egyszerű, mint ahogy szajkózzák, akkor miért nem magától értetődő a mechanizmus? Többféle recept létezik? Aki esküszik egy módszerre, honnan tudja, hogy az mindenkinél beválik és hat a szerelemre, szakmai kudarcra, betegségre egyaránt?

Péterfi Judit riporter-műsorvezető saját sorsának hullámvasútjára ülteti fel az olvasót, magánéleti és szakmai életének magasságait és mélységeit tárja fel őszintén, professzionális kérdezőként szedi darabjaira az elengedés témáját olyan hiteles szakemberek segítségével, akiknek tudása a mindennapjainkban kísér.

A személyes hangvételű, számos magánéleti tapasztalatot tükröző interjúkban Csernus Imre, Daubner Béla, Dudits Dénes, Feldmár András, Iványi Gábor, Máté Gábor és Spitzer Gyöngyi (Soma Mamagésa) mutatnak lehetséges utakat sérüléseink feldolgozására, traumáink feloldására, szokásaink és sémáink elengedésére majd a továbblépésre.

Péterfi Judit

Engedd el!

Péterfi Judit

Engedd el!

Szabadulás a lelki terhek fogságából

Copyright © Péterfi Judit, 2024

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

athenaeum@lira.hu

ISBN 978-963-543-436-7

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Szerkesztette: Ughy Szabina

Olvasószerkesztő: Baranyi Vivien

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Styling: Paksi Éva

Smink: Pásztor Krisztina

Fodrász: Sebestyén Kriszta

Fotó: Szalmás Krisztina

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

I. fejezet
Sorok között létezem

Régóta tartó, zsigerileg ható, masszív offenzíva ez. Gátlástalanul és elnyújtva szívja az erőmet. Ma kétszer vett ostrom alá, kétszer kellett visszavernem a gigantikus támadását. Atombombával vesz célba, én fegyvertelenül állok. Idegtépő. Nem titkolt szándéka, hogy elpusztítson, jobban mondva a világból kikergessenek vele azok, akik a szájukra veszik! Ki az a barom, aki ezt kitalálta? Naponta teszem fel magamnak a kérdést. És mi alapján agyalta ki, netalántán „kiguglizta”, hogy ez a megoldás kulcsa? Van erre kézzelfogható magyarázat? Abszurd idiotizmus az egész, de persze az is előfordulhat, hogy létező jelenség, és van egzakt narratíva is rá, csak én vagyok hülye hozzá. Talán csak nem értem a lényegét, így nem is tudom, hogyan kell jól csinálni, és ez a frusztráció okozza az elakadásom. Nyomasztanak a konteók a fejemben. Kezd felőrölni, küzdök ellene, a szám szélét harapdálom, vörösre dörzsölöm a szemem, pattog a verőerem, fújtatok…

Betöltöttem már a negyvenet, a szerelmem számtalanszor megkérdezte, hozzá mennék-e feleségül? Utólag kiderült, viccnek szánta, én viszont egy idő után elhittem, hogy komolyan gondolja. A házasság intézménye – véleményem szerint – idejétmúlt. De eldöntöttem, ha úgy adódik, állok elébe. Kétszer kérték meg eddig a kezem, de nem bántam meg, hogy végül nem mondtam ki az igent. Aztán összeálltak végre a darabok a szívemben és a lelkemben, a család fogalma vele vált axiómává. Tudtam, életemben először nem fogok elfutni, mint Julia Roberts, én bizony beleállok. Szívből szeretném, ezen ne múljon. Nem is ezen múlt. A gyerekvállaláson. Negyvenegy évesen a következőket kaptam tőle: „Mondjuk ki, öreg vagy már a gyerekvállaláshoz. Nekem vannak gyerekeim, majd unokázunk. Engedd el a gyereket!”

Húszéves korom óta a médiában dolgozom. Jó pár tévé jó pár főszerkesztőjének, igazgatójának a keze alatt dolgoztam már. Egyikőjük hosszú éveken át gyötört és tette kínkeservessé a munkában töltött időmet, én pedig hagytam. Amikor megcsörrent a telefonom, a gyomrom csomóba ugrott. Éreztem, eszköz híján szavakkal tipor.

Számtalan kollégám évekkel később, nyilvánosan írta ki egy közösségi oldalra az itt szerzett, érezhetően negatív tapasztalások egy apró kis szösszenetét. Ha akkor, olyan ismeretekkel bírtam volna, mint most, és tudom, a lelki terror olyannyira bűn, mint a testi fenyítés, megteszem, hogy jelzem feljebb is. Az érzéseim szerint toxikus légkörben a kollektív hallgatás uralta a szerkesztőséget. Hogyan tudtam ezeken túltenni magam? Túl vagyok- e rajtuk? Biztos, hogy nem mindegyiken. És mi volt a szerkesztőség válasza a jelenségre, úgy en bloc? „Hisz tudod, ilyen a faszi. Engedd el!”

Édesanyámat ötvenöt éves korában veszítettem el. Tüdőrák, csontáttéttel. A poklok poklát élte át, és nemcsak ő halt bele a küzdésbe, valahol én is. Nem találtunk gyógymódot, orvosról orvosra jártunk, nem hatott és nem segített semmi rajtunk. Többes számban beszélek, mert minden rezdülését átvettem. Sajnos. A kezünket fogva ment el. Évekig nem tudtam feldolgozni, ami abban a másfél évben történt. Illetve előtte. Ami ezt kiváltotta. Amivé lettem általa. És mi volt a tanácsuk a magukat szakembernek definiáló „segítőknek”, amikor ordítottam a fájdalomtól, és nem tudtam, hogyan tovább: „El kell engedned!”

Esküszöm, agyunkra ment ez a fene nagy önfejlesztés, jó dolgunkban már nem tudunk mit kitalálni a frusztráltságunk szétbombázására, mint hogy: elengedés.

Mágikus tanácsként terjed, csodát várnak tőle, mindenki ezt harsogja, ettől remélik a megváltást, de számomra mégis egy idegtépő, sablonos hiedelem, olyan, mint az aszpirin, ami mindenkit és mindent is gyógyít…

A kulcsmondat ugye így szól: „Engedd el!” Hat a szerelmi válságra, a munkahelyi gondokra, az egészségügyi bajokra, egy vita lezárására, sorolhatnám még tovább, hisz mondom, a mindenség katartikus megváltója ez. Ugye? Már dereng? Ha rákos vagy és kemo közben aggódsz a kimenetelért: „Nem szabad negatívan gondolkodni, ezt most engedd el!”

Ha elveszíted a babádat és kétséges, lehet-e másik: „Erre nem szabad rágörcsölni, mert bevonzod, engedd el!”

Ha kirúgnak a munkahelyedről és nem tudod, hogyan tovább, tanácsként szórják: „Hogy lehetsz ilyen pesszimista, így nem lehet élni, engedd el!”

Nem találsz párt magadnak, évek óta nincs kapcsolatod. Mit kapsz? Te vagy a hibás, mert nem engeded el a volt pasidat, a magas elvárásaidat, az igényeidet…

Pedig ha sikerül elengedned, azt ígérik, akik ezt nagyon tudják, azaz csak gondolják, hogy tudják, a boldogság pipacsvirágos, madárcsicsergős afrodiziákuma vár rád! Csak bele ne rohadj, amíg a fene nagy elengedésben elérsz a Paradicsomig.

Nos, itt tartok most. Annyira felhúztam magam, hogy a hetek óta érlelődő, a rémálmaimban kergetőző sorok életre kelnek itt és most. Miért kapom az arcomba mindenhonnan azt a kedves tanácsot, hogy „Engedd el!”?

Kipécézett magának és nem enged.

Miért most üt ki? Mert összetörtem. Térde rogytam. Vállalom. Túl vagyok egy nagyon zűrös és kudarcba fulladt politikai kampányon, ahol az ellenzéki miniszterelnök-jelölt sajtófőnöke voltam. Feltörölték velünk a padlót. Nem is kérdés. Kifejtem majd bővebben, miért nem éltem meg személyes bukásként vagy miért nem volt hidegzuhany számomra a választási eredmény, és azt is, miért vágtak mégis pofán a történtek. Én akartam, én mentem bele a kampányba, mert úgy éreztem, nincs más út. De csak akkor érted meg, milyen mély a tó és mit rejt a mélye, ha alámerülsz.

Rohadtul elegem volt már azokból, akik a világhálóra cuppanva, lájkoktól ittas hatalommámorban évek óta szócsőként funkcionálva, meggyőződéssel osztják, hogyan kell társadalmi kérdésekben cselekedni. Szapulják a rendszert, a rendszer ellenzékét, toporzékolnak, közben nemhogy nem látják, de nem is értik a magyar valóságot. Ugyanis a budapesti, belvárosi buborékukból kárognak, aki pedig valahogy, valamilyen formán beleáll, nem szóval, cselekedettel a rendszerváltás felvállalásába vagy a rendszer megtartásába, azt véres szájjal marcangolják szanaszét.

Az egész választási kampány az egyik legnagyobb lecke volt az életemben, amit örülök, hogy nem hagytam ki, hisz ebből okulva kimondhatom, nem vállalnám újra.

Amikor pedig az akkumulátorom már kimerülőben volt, szétestem, csak szeretetre és nyugalomra vágytam volna, nem tudtam megpihenni. A szerelemben vágytam volna menedékre lelni, de az megvezetett.

Beismerni, hogy naivul hittem, fájdalmas volt. Azt éreztem, hogy a kapcsolatomban megfogalmazódó komoly szándék és a gyerekvállalás belengetése mézesmadzagként funkcionált. A gyötrelmes csiki-csukiból lassan eszméltem. Magamat okoltam, bántottam, ütöttem két kézzel a magánéletünkben zajló krízisért, hogy miért kergettem egy illúziót, amikor elhittem az ígéreteket, mígnem kiderült, ő másként járta már az élet útján, amikor én még a szövetségünkön és a közös jövőnkön gondolkodtam.

Ha tehettem volna, kilövetem magam a Marsra. Ehelyett csak álltam vagy feküdtem zokogva, zombiként közlekedtem a torz világomban. Nem én irányítottam az életem, nem volt hatalmam felette.

Hibáztam, mert hagytam, hogy így legyen. Hibáztam, mert gyenge voltam az eszemre hallgatni a szívem helyett. Hibáztam, mert benéztem cselekedeteket, embereket, tetteket. Hibáztam, mert hibáztam.

Ebben az állapotban megértésre vágytam, nem sorozatlövésre. Csak sírni akartam, és mindenkitől azt kaptam, bárhová is mentem, bármit csináltam: de hát te akartad…

Nem értettem, miért mindenki ugyanazt az egy sort zakatolja, mintha ugyanabból a könyvből olvasnák, mintha ez, az általuk bibliaként értelmezendő sor lenne az élet kvintesszenciájának fokmérője – hisz elhitetik veled, hogy ők ennek birtokában vannak, tudják a megoldást, tudták mindig is, csak te csináltad szarul. Én annyira mélyen voltam, hogy egyszerűen nem láttam tisztán, nem voltam képes felmérni az üres fecsegésük gyökerét.

Akik szeretnek, egyszerűen csak átölelnek, nem érzik felhatalmazva magukat a tanácsadásra, csak szorítanak és megtartanak. Az önjelölt megmondók megtalálják azt a pillanatot, azt a mélyrepülést, amikor a süket fül kagylót formál. Hát én kagylóztam, közben pedig kapartam a falat.

Pedig Shakespeare szavaival élve: „Nincs az életben jó vagy rossz, a gondolat teszi azzá.” Hát én gyilkoltam magam a gondolataimmal. El akartam engedni az önpusztító elmém minden, kisüléssel járó villámcsapását. El akartam engedni az embereket, akik csak bíráltak, megszóltak, becsméreltek és ágyúval szórták rám a hangzatos közhelyeket, amelyeknek a jelentésével sem voltak tisztában, hát még a káros hatásaival.

Biztos vagyok abban, hogy nem én vagyok az egyedüli, akit ezek a fene nagy bölcsességek a proseccóig kergetnek, ahol borús bódultságomban mantrázom tovább az „Engedd el!”-t. Még a végén bajba is kerülök, valakit ugyanis tutira fejbe kólintok a jó tanácsáért. Már látom is a főcímet magam előtt: „A műsorvezető, Márki-Zay egykori sajtófőnöke péklapáttal ütött ki egy szerencsétlen flótást, aki csak annyit mondott neki: engedd el!”

De most komolyan? Ti nem lennétek képesek az ilyen „bölcs” tanácsok kapcsán péklapátot ragadni? Vagy már megtettétek? Megvan ugye, miről beszélek?

„Én csak jót akarok neked!”

„Ne görcsölj rá!”

„Csak pozitívan!”

„Most erősnek kell lenned!”

„Annyit kapsz, amennyit elbírsz!”

„Felejtsd el a múltat!”

„Lépj túl rajta!”

A hasonló, triviális odaszúrásokkal kikergetnek a világból.

Hogy jobban megértsem az elengedés aktusát, rögtönzött közvélemény-kutatással feltérképeztem, ki, mire gondol, amikor azt mondja: „Engedd el!”

A nem reprezentatív kérdezősködésemre a válasz többnyire a következő volt: „Nem görcsölsz rajta, hagyod, hadd menjen…” Ó, igen? És jóga közben? 356-os frekvencián? Békában szökellve? Meditálva fehér gyertya füstjében? Az El Caminót járva hátrafelé? Morzejeleket sípolva, vagy egy lábon ugrálva az Everesten? Fejen állva, mantrákat búgva vagy epret zabálva, mezítláb, papírdarabkákat égetve a jeges tóban, esetleg zarándokként vezekelve fűcsomót rágcsálva, uram bocsá’ az orgazmushegyek eksztázisában egy álló lovasszoborral az ablakban?

Következő kérdésem rendszerint így szól: ha ez pont olyan egyszerű, mint ahogy szajkózzák, akkor miért nem magától értetődő a mechanizmus? Ha van rá recept, akkor miért olyan rohadt nehéz ez úgy általában? Többféle recept létezik? Aki esküszik egy módszerre, honnan tudja, hogy az mindenkinél beválik? Mi a garancia arra, ha nálad igen, nálam is? Egyébként pedig létezik valamiféle piros gomb, amit ha megnyomsz, akkor az elengedés működésbe lép?

Nevetséges. Mégis egy egész iparág szakosodott erre. Semmi sem explicit, hiszen hányan hálásak módszereknek, tanácsadóknak és hányan átkozzák ugyanazokat. Lehet, hogy ami nekem nem jött be, másnak igen. Vagy fordítva.

Én a végsőkig elmegyek a boncolásban. Darabjaira szedem szét a témát a kérdéseimmel, olyan szakemberek segítségével, akikkel már dolgoztam korábban, és munkásságuk számomra hitelt érdemlően bizonyított, továbbá olyanoktól is választ remélek, akikkel még soha nem találkoztam, de tudásuk a mindennapjaimban elkísért és hatással volt rám. Számtalan oldal és nézőpont felmerül, és ütközik – ez volt a cél –, majd kapaszkodik össze, kikacsintva rám.

Jókai Anna fogalmazott úgy, hogy nem véletlen a forma, amibe a tartalom törekszik. Túl egyszerű lett volna csak magamról írni, vagy pusztán az interjúkat elkészíteni. Én ennél többre vágytam. Így most ebben a mindenen átívelő önreflexióban kifacsarom magam, és karcolnak a beszélgetőtársaim koherens véleményei is. Fullasztó néha. Pedig csak szabadulni akartam a torokszorításból.

Ez az én súlyos szembenézésem, amibe évtizedekig tartott megérkezni.

Drogként hat rám az adrenalin, élvezni akarom minden pillanatát a megfejtés háborújának. Mert a csatatéren állok. Hadüzenetet küldök azoknak a megélhetési bűnözőknek, akik, kihasználva a sérült emberek összetörtségét, lelki vívódását, mindenféle csodamódszerrel ígérnek megváltást. És tényleg csak a kóklereket szeretném kiebrudalni. Derüljön ki végre, aminek ki kell, és hadd tegyek végre pontot az „Engedd el” ügy végére.

Egy napja kezdtem el a könyv írását. Ezt azért is fontos megjegyeznem, mert tegnap óta figyelem és számolom a felém jövő „Engedd el!” instrukciókat. Nos, tegnap kettő, ma reggel pedig még tíz óra sem volt, már jött a következő.

Ám a legszebb mégis az volt, amikor elmeséltem egy barátomnak, hogy írással töltöm a mindennapjaimat, de nyomorultul kételkedem írói vénám létezésében, és emiatt napok óta a plafonnal nézek farkasszemet alvás helyett, és akkor mit gondoltok, ő miként reagált erre? „Azt tudod, hogy ezt a görcsösséget most azonnal el kell engedned, mert így nem fog menni? Engedd el.”

Néma csend. Nyeltem egy nagyot. Ugye látod magad előtt a fejem?

Mindenki tudja, hogy a félelem nem irányíthatja az életünket, muszáj elengedni. Vagyis, jó lenne elengedni. A félelmek elengedése nagy, ha nem a legnagyobb feladat, a legkimerítőbb munka, ez kétségtelen.

Egyetlen dolgot tudok tapasztalatból mondani, amit én taktikául választottam, és amit már tudatosan csinálok. Nem mondom, hogy ezt tedd, semmiképp.

Úgy próbálom meg legyőzni a félelmet, hogy belemegyek. Ugyan egy darabig menekülök, megszokásból talán, vagy mert élvezem a hajszát. De mivel rájöttem, soha nem adja fel, berántom a kéziféket. Így, negyvenen túl már tudatosan.

Nem volt ez mindig így. Harmincévesen még nem volt ekkora pofám, és tíz évvel később is néha úgy harcolok, mint Don Quijote, üresjáratban csapkodok a kardommal.

Miután taktikát váltottam, épp ettől a legyűrt félelemtől kaptam szárnyra. Mint a madár, ami a szél hátán utazik, de előtte szembefordul vele, felülemelkedik rajta, majd keringőzik vele az égben.

Ezt az energiát zsebeltem be, de akárhányszor kerültem ilyen helyzetbe, megszédültem, és bármennyire is tudtam, milyen erőt meríthetek belőle, a poklok poklát jártam be előtte.

Féltem a munkahelyváltástól. Beleálltam.

Rettegtem elköltözni a páromtól. Összecsomagoltam.

Kétségek gyötörtek egy felkérés kapcsán, amivel a pályafutásomat kockáztattam. Bevállaltam.

Félek a kudarctól, hisz soha nem írtam, nem tudom, képes vagyok-e jót írni? Hát gépelek.

Arra viszont, ahogy én látom, meg kell érni, hogy bele tudj állni. Ahhoz idő kell és élettapasztalat, hogy értsd a mechanizmusod. Ez talán az öntudat. Nem mások útmutatása és ítélőképessége. A tiéd. A felelősség is a tiéd, senki másé, de legalább elmondhatod, hogy képes vagy felelősséget vállalni, ami nagyon nagy szó.

Kétely mindig lesz, és jó is, hogy van, annak ott a helye. És persze bármikor kijöhet a szádon az, hogy hiba volt. Lesz ilyen. De hidd el, az idő téged igazol majd, és rámutat arra, beleállni a dolgokba önbizalmat ad. Olyat, amit máshonnan nem lehet megszerezni csak a nagy menetektől, a nagy lépésektől, a nagy vállalásoktól. És ha eléred, hogy józan fejjel már rutinból állsz bele kétesélyes helyzetekbe, akkor elfogadod azt is, hogy hibázhatsz.

És akkor már nem fogsz térdre rogyni, ha nem jön össze valami, hisz tudod, ez ezzel jár, és azt is képes vagy elfogadni, hogy van élet a bukfenc után is.

Hogy nekem ez hogyan megy? Szarul. Hiszem, hogy lesz majd jobb is. Most épp így gondolom, aztán egy nap múlva azt érzem, dehogy lesz. Cseppenként facsarnak ki a gondolataim, alatta a sémáim, majd az attitűdrendszerem. Ahogy most látom – és még csak a felszínt kapargatom –, nemhogy idén nem végzek velük, kevés rá egy élet is.

Pedig nincs más út, rajtam csak a saját tükörbe nézésem segíthet, mégis félve vágok bele ebbe a zsigerig ható, kéjutazásnak nem nevezhető, addiktív terápiába.

Nagy ugró vagyok, parádésan tolom a komfortzónán kívüli mutatványokat. Hogy kötél nélkül ugrom-e? Rendszerint. Hogy belehalok-e? Folyamatosan. De nem tudom másként. Mélységek és magasságok. Így élem az életem.

Én is vágyom már a vízszintre. A kiegyensúlyozott és kiszámítható létre. Nem az üres, célok és motivációk nélküli láblógatásra és nem is a vízszinttel együtt járó masszív sípszóra. Terápiázom magam. Gépelek. Korábban eszembe nem jutott, hogy ez lehet a megoldás. Most sem feltétlenül gondolom így, de azt biztosan állítom, hogy a megoldás felé vezető út lehet. Ez az én Engedd el!-terápiám.

„A normális ember – aki nem őrült – állandóan kételkedik. Az őrültek soha nem kételkednek. Aki biztos valamiben, az az őrült.”

FELDMÁR ANDRÁS

pszichológus, pszichoterapeuta

FELDMÁR ANDRÁSSAL BESZÉLGETEK

A Kanadában élő Feldmár András matematikusnak készült, később filozófiával foglalkozott, majd saját problémáinak feldolgozása kapcsán kikötött a pszichoterápiánál. Még soha nem találkoztam vele személyesen. Faltam a könyveit, interjúit, imádtam a szókimondó énjét, intelligens nyersességét, pislogtam nagyokat a megbotránkoztató és megosztó nézetein. Valahogy mindig teljesen más szemszögből közelíti meg a kérdéseket, mint a nagy átlag. Izgalmasan boncolgat engem is, és az interjú közben rájövök, a legjobb dolog történt vele akkor, amikor ’56-ban elment Magyarországról. Nem, nem a forradalom miatt távozott. Az anyjától menekült.

Péterfi Judit: Nagyon-nagyon jókat derültem András az előadásaidon, amikor felkészültem „belőled” a mostani interjúra. Te egyáltalán nem disztingválsz, és ez bizony egy konzervatív helyen kiveri a biztosítékot. A Magyar Televízió egyik műsorába kapcsoltak téged egy interjúra Zoomon. Ült két műsorvezető, néztek ki okosan a fejükből, amikor bejelentkeztél, és hát finoman fogalmazva, ami a csövön kifért, úgy nyomtad a dumát a szexszel kapcsolatban. Te nem úgy fogalmaztál a történetmesélésnél, hogy szerelmeskedtek az érintettek, hanem úgy, hogy dugtak. Nem azt mondtad, hogy hímvessző, hanem azt, hogy fasz. És magam sem tudtam, hogy hova pironkodjak, de neked ez csípőből jött. Nem volt benned modorosság, színjáték, megjátszás. Felszabadító volt. Hogy érted el, hogy megszabadulj, hogy elengedd a külvilág elvárásait, a megfelelést?

Feldmár András: Nézd, ez a természetes. Megkérdezték tőlem, hogy nem tudom kontrollálni a piszkos számat? Dehogynem tudom, de elhatároztam egy bizonyos ponton, hogy úgy akarok beszélni a terápiában, ahogy a barátaimmal, a gyerekeimmel. Ez én vagyok. Ha otthon így beszélek, miért beszélnék másképp a színpadon, vagy miért beszélnék másképp egy tévéinterjúban? Van egy André Gregory nevű színész, aki azt mondta, hogy ötven-hetven évvel ezelőtt, amikor mindenki önmaga volt, a színészeknek az volt a dolga, hogy más karaktereket alakítsanak. De most, amikor mindenki színlel és mindenki színjátszik, akkor a színésznek az a feladata, hogy önmagát adja. Én is önmagamat adom.

P. J.: Esküszöm, ez a fajta szabadság irigylésre méltó. A megfelelést teljesen elengedted?

F. A.: Gyakoroltam. Ötven év gyakorlás van mögöttem.

P. J.: Nem volt benned soha megfelelési kényszer? Szüleidnek? Barátoknak? A szakmában?

F. A.: Dehogynem, de abbahagytam, rövid az élet. Most már a nyolcvankettedik évemben vagyok. Mit tudok veszteni, még ha valaki meg is öl azért, amit mondok?

P. J.: Különböző problémák miatt sokan kérünk segítséget, de véleményed szerint miként tudjuk eldönteni, hogy jó szakemberre bízzuk-e rá magunkat? Honnan tudjuk, amikor bekopogunk egy pszichoterapeutához, egy kineziológushoz, egy pszichiáterhez, hogy ő helyes utat mutat, és segít az elengedésben?

F. A.: Nézd, mondjuk nekem szükségem van egy barátnőre. És száz nő jelentkezik. Hogy fogom megtalálni azt, akivel tényleg együtt akarok lenni? Honnan tudjam, hogy valakiben megbízhatok vagy sem? Ezt nem lehet száz százalékig tudni. Soha. Se nővel, se pszichoterapeutával, se baráttal. Az ember megelőlegezi a bizalmat, és reméli, hogy azzal nem él vissza a másik. Egyszer Osho – akiről sokan azt gondolták, hogy kókler – írt arról, honnan tudja az ember, hogy igazi guruval vagy álguruval áll szemben. Azt mondta, senki más nem mondhatja meg ezt neked, csak te magad. Figyelni kell a szívedre, és ha az, akivel együtt vagy, közelebb hoz a saját szívedhez, akkor valódi guru, de ha eltávolít a saját szívedtől, akkor álguru és menekülj tőle!

Mondok egy példát a terápia lényegéről. Mondjuk egy erdőben elvesztettem az utamat, és nem találok ki onnan. Egy jó terapeuta megtalál engem az én erdőmben. Azt nem tudja, hogy hol van, mert ő csak a saját erdőit ismeri, nem az enyéimet, de megtalál engem, és leül mellém. Nem mondja azt, hogy ő tudja, innen hogy kell kikerülni, de azt mondja, hogy „Nyugi, nyugi, nem vagy egyedül”.

Amikor szoronganék, körbe-körbe járnék, ő járna velem, és mondaná, hogy „Na, itt már voltunk, akkor ne menjünk még egyszer erre”. Tulajdonképpen az én munkám csak az, hogy együtt legyek a pácienssel. Minden más, például hogy én jobban tudok nála bármit is, az lekicsinyli őt.

P. J.: Azt olvastam rólad, hogy Amerikában a rajongóid körében olyan szeretet és imádat övez, mint a rocksztárokat. Egy másik kör pedig azt mondja rólad, hogy antipszichológus vagy. Te meghallottad ezeket? Ha igen, hogyan kezeled ezeket a kritikákat? A pályád elején befolyásoltak bármiben is téged?

F. A.: Nekem végig kell gondolnom azt, amit csinálok. Ha csak úgy félig gondolnék bele, vagy csak úgy félig csinálnék dolgokat, akkor sebezhető lennék, ha valaki kritizálna. De ha végiggondolom, és én tudom, mit tettem bele, akkor le tudok ülni még azzal is, aki dühös rám, vagy azt hiszi, hogy nem tudom, hogy mit mondok, nem tudom, hogy mit csinálok, és tudok vele beszélgetni.

Bagdy Emőke volt az, aki engem először meghívott Magyarországra. A Debreceni Egyetemen, ahol ő volt a főnök, töltöttem egy szemesztert, tanítottam, és ott tanultam meg magyarul pszichológiáról beszélni, mert tizenhat éves voltam, mikor elmentem Magyarországról, és tizenhat éves koromnak megfelelő volt a magyar szókincsem. Ő azt mondta, hogy soha nem tenné azt, amit én. Én meg azt mondtam, én soha nem tenném azt, amit ő. De nem verekedtünk, hanem nyilvánvaló volt, hogy ő azt gondolta, hogy felelőtlen lenne például nem orvosságolni valakit, akiről a pszichiátria azt gondolja manapság, hogy az orvosság segítene neki. Én meg azt mondtam, hogy orvosságolni valakit, akinek nincs szüksége orvosságra, az nem segíti az embert, hanem rosszat tesz neki.

Tehát, hogy antipszichológus vagy antipszichiáter-e valaki, arra az én mesterem, Laing, akit ezzel megvádoltak, azt mondta, hogy ő egy igazi pszichiáternek tartja magát, a többiek az antipszichiáterek. Megindokolta, hogy miért. A hippokratészi eskü nem úgy szól, hogy én esküszöm, hogy a pácienseimmel jót teszek, hanem arra esküszöm meg, hogy nem fogom őket bántani. Hogyha beengedsz az életedbe, akkor nem fogom az életedet nehezebbé tenni. Nem azt mondom, hogy könnyebbé fogom tenni, mert azt nem tudom.

P. J.: Ez azért milyen nehéz… kitartani a saját magad igaza mellett, vagy az érzése mellett, és felvállalni ezt. Sokan azzal jönnek, hogy én jót akarok neked, én pedig kiegészítem, hogy ami neked jó, az nem biztos, hogy nekem is. És néha kibillen az ember. Akkor most én érzem rosszul vagy ők érzik rosszul, szóval ez egy nagyon kemény sztori, hogy melyik érzést engedd el.

F. A.: Ha te lennél a páciensem, én azt mondanám neked, hogy a velem való kapcsolat valószínűleg rövid lesz. De az önmagaddal való kapcsolat a halálodig tart. Tehát a fontos az, hogy magaddal jó legyen a viszony, hogy magadban megbízzál.

P. J.: Értem. Bárcsak mindig a hatodik érzékemre hallgatnék. Hihetetlen, mennyire működik, mégsem merek néha elindulni abba az irányba, amit mutat.

F. A.: Én, még akkor is, hogyha megbízol bennem, azt mondanám, ha neked nem jó a velem való terápia, akkor menekülj tőlem. Bátorítanálak téged, hogy ha neked nem jó, akkor magadra hallgass, soha ne másra. A normális ember kétkedik, az őrültek soha nem kételkednek. Aki biztos valamiben, az az őrült. Például a legrosszabb, amit a szülők tesznek a gyerekekkel, az az, hogy engedelmességre nevelik őket. „Hogyha szeretsz, akkor engedelmeskedsz”, ez hazugság. Én a gyerekeimnek azt mondtam, aki azt akarja, hogy engedelmeskedj neki, az uralkodni akar rajtad és attól menekülj.

P. J.: Te tizenhat évesen, 1956-ban elmenekültél Magyarországról, és Amerikában kötöttél ki. Volt benned egyfajta bizonyítás, megfelelés a családnak, magadnak, hiszen nem egyszerű egy új földrészen, kultúrában, a nulláról felépíteni az életed, más normákkal, szocializációval, hagyományokkal, szokásokkal.

F. A.: Én legalább tíz évig matematikát, fizikát tanultam. Ott meg kellett felelni, mert ott vagy tudod, hogy mi van, vagy nem tudod, hogy mi van. De aztán, mikor átváltottam a pszichológiára, akkor rájöttem, hogy senki sem tud semmit. És csak az az érdekes, hogy én mit tudok kiolvasni a saját élményeimből. Rájöttem arra, hogy aki nem őszinte és spontán, az unalmas. Még a házasságban is azért lesz unalmas a másik, mert egy bizonyos ponton a két ember elhatározza, hogy nem mernek spontánok és őszinték lenni egymással, és ettől unalmas lesz az egész.

Úgyhogy én nem akarok untatni, és még a pácienseimnek sem engedem meg, hogy untassanak engem. Az ilyet antiszociális cselekedetnek nyilvánítom. Az unalom öl. Úgyhogy aki engem untat, arra rászólok, hogy mit tettem, hogy így akarja megbosszulni? Miért untat engem? Hagyja abba!

P. J.: Soha nem volt még senki, aki lekevert volna ezért kettőt neked?

F. A.: Hogy mit kérdezel?

P. J.: Hát, hogy nem volt, aki egy taslit adott, tudod, úgy visszakézből ezért a gondolatért, hisz ő a terápiáért fizet neked.

F. A.: A több mint ötvenéves praxisom alatt ilyesmi eddig egyszer történt meg. Egy nő fölállt és megrúgott.

P. J.: Tényleg? Miért?

F. A.: Mert dühös lett rám. Már elfelejtettem, hogy miért, csak arra emlékszem, hogy mondtam neki, hogy egyszer lehet megrúgni a terapeutádat, ha még egyszer megrúgod, akkor vége a kapcsolatnak.

P. J.: Említetted, hogy édesanyádat Auschwitzba vitték, de tudom, hogy édesapádat munkatáborba, nagymamádat a Gulágra. Sokan azt vallják, ezeket a traumákat vihetjük tovább, és később gyermekeinknek is problémát okozhat. Te hogyan raktad le ezeket?

F. A.: Akik ezt tették, azokat én nem is ismertem. Rájöttem és megértettem, hogy egy olyan világban élek, ahol ember emberrel ilyet tud tenni. Én úgy gondolom, hogy a trauma olyan lehet, mint az egyszarvú: beszélünk róla, de valójában nincs. Ártatlan voltam, valami retteneteset tettek velem, és attól fogva már nem vagyok ártatlan. Félek, hogyha egyszer bántott valaki, akkor más is tud bántani, más is bánthat, többször is bánthatna. Ez az, ami megváltoztatja az életemet, nem a trauma. Volt egy Jean Améry nevezetű osztrák származású férfi, aki mielőtt öngyilkos lett, írt egy könyvet, és elküldte egy kiadónak a halála előtt. A könyvet azért írta, nehogy valaki azt higgye, hogy azért ölte meg magát, mert őrült, vagy mert beteg, vagy mert téved, hanem mindenki tudja meg, pontosan miért öli meg magát. Azt írta, hogy őt valaki korábban nagyon megverte, és ennek az illetőnek az arcán nem volt semmi jel, hogy képes lenne úgy bántalmazni bárkit, hogy az bele is halhat. Pedig ez történt. És akármilyen arcra nézett a bántalmazás után, nem tudott megbízni többé az emberekben, mert azt képzelte, hogy bármely normális arc egy gyilkosé is lehet. Hogy mi az ő története? A háború után találkozott azokkal, akik őt és másokat a zsidóságuk miatt kínoztak. Látta őket egy francia kávéházban, ahol nevetgéltek, jól érezték magukat, és senki nem büntette meg őket azért, amit vele és másokkal tettek. Ekkor azt mondta, hogy egy olyan világban, ahol nincs igazságosság, és ahol nem lehet senkiben sem megbízni, ő nem akar játszani. Majd megölte magát. Mert az élet nem kötelező, és ha ilyen az élet, akkor ő nem akar játszani.

P. J.: Ez nagyon kemény. Az igazságtalanságot én is nagyon nehezen dolgozom fel. Szerintem nekem ez a legnagyobb problémám az életben. Ha ezt tapasztalom, nem tudom megemészteni, és nem tudom elengedni.

F. A.: Senki se tudja.

P. J.: Nem, nem, nem, András, ebben megcáfollak, mert én látom azt, hogy körülöttem nagyon sokan így élnek. Elfogadják egyébként azt a fajta környezetet, amiben hazudnak, lopnak, csalnak, amiben őket is alázzák. Vannak, akik azt mondják, hogy oké, beállnak ebbe a rendszerbe, hogy érvényesülhessenek. Ők ezt nem igazságtalanságnak élik meg, hanem asszimilálódnak és kész.

F. A.: De ők nem te vagy, nem lehet összehasonlítani magad másokkal. Lehet, hogy még kívánnád is, hogy neked legyen ez a képességed, és úgy tudj tenni, hogy neked mindegy. De nincs ilyen képességed, se neked, se nekem. Olyan emberekkel, akik félre tudnak nézni, akiket ez nem zavar, azokkal nem tudnék barátkozni, azok nekem nem számítanak. Meg lehet tanulni, hogy vannak olyanok, akiktől menekülni kell, és vannak olyanok, akiknek a társaságában megreszkírozhatod, hogy sebezhetővé válsz. A másik pedig az, hogy az igazságosság az olyan, mint a Messiás. A Messiás sosincs itt, de majd jön. Az igazságosság sincs, de majd jön. Értelmet tudok adni a saját életemnek azáltal, hogy úgy élek, hogy a születéskori igazságtalanságok sora valamivel kevesebb lesz a halálomkor, és ettől egy kicsit jobb lesz a világ. Ez nekem elég.

P. J.: Én is magam miatt állok bele dolgokba, hogy azt tudjam mondani önmagamnak, mindent megtettem. Én így tudok harcolni, másképp nem. És a többit megpróbálom kizárni. Aki nem ezt teszi, nem haragszom rá, de nem tudok vele együtt élni és együtt gondolkodni. De mennyi ideig tartott, amíg sikerült kizárni és elengedni, elfogadni, hogy én ilyen vagyok és pont!

F. A.: De megtörtént. A nyugati pszichológia nagyjából évszázadok óta azt mondja, hogy neked kell megalkudnod. A világ olyan, amilyen, és neked kell adaptálódnod hozzá, ami azt jelenti, hogy ne legyenek elvárásaid. A keleti pszichológia – amit legalább annyi ember követ, mint a nyugati pszichológiát – azt mondja, fogadd el magad, szeresd magad, vigyázz magadra, és a te kötelességed az, hogy teremts egy olyan környezetet magadnak, amiben jól érzed magad. A világ adaptálódjon hozzád, ne te a világhoz. Én ebben hiszek.

Az ógörögök például teljesen fatalisták voltak. Ők úgy tartották, hogy te egy istennőnek a bábuja vagy, én meg egy istennek vagyok a bábuja, és semmi szabad akaratunk nincs, azt csinál veled az istennő, amit akar, azt csinál velem az isten, amit akar. Hogyha te és én össze akarunk kerülni, mondjuk szeretni akarjuk egymást, akkor mind a kettőnknek imádkozni kell a saját istenünkhöz, hogy legyenek olyan kedvesek, és hozzanak össze minket, de mi nem tudnánk ezt megtenni. A zsidók voltak az elsők, akik másképp gondolkodtak. Az exodus az az volt, hogy rabszolgáknak születtünk Egyiptomban, de van a Kánaán, a tejjel-mézzel folyó föld, ahova mehetünk. Tehát nem az határozza meg, hogy kik vagyunk, hogy hol születtünk, hanem az, hogy hova megyünk. A görögök erre soha nem gondoltak. Én inkább zsidó vagyok ebben az értelemben, mint görög.

P. J.: Milyen érdekes, hogy pont ezt hoztad fel nekem. Akik ismernek, azok pontosan tudják, hogy sok esetben azt mondom, fel kell tennünk a kezünket, mert nincs hatásunk a történésekre. És én mindig azt gondoltam, hogy az életben mi játékfigurák vagyunk, mint a Gazdálkodj okosan! című játékban. Odafönt az égben, vagy bárhol, valakik elindítottak egy játékot, és bábuként lejátszatják velünk az életet. Szerintem jókat röhögnek rajtunk, és mondogatják: „Na, Péterfi elbukott. Hohó! Na, mikor adja már fel?” – és újra elgáncsolnak. Élvezkednek, miközben én az életemért küzdök.

F. A.: Akkor te görög vagy. Szerintem változz zsidóvá, sokkal jobb zsidónak lenni, mint görögnek maradni.

Valahol mindig különc voltam. Lázadó. Ez nem jó vagy rossz. Ez tény. Ráadásul ez nem akarás kérdése. Nálam nem. Látom, egyesek mennyit küzdenek azért, hogy rájuk aggassák a különc jelzőt – mint egyfajta státusszimbólumot. A kirívó öltözködésükkel, a felvett stílusjegyeikkel, az okoskodó kritikáikkal, megbotránkoztató viselkedésükkel, hataloméhségükkel hogyan próbálnak kényszeredetten kiríni. Így is lehet. Elfogadom. Ez egy tudatos döntés. Én zsigerből vagyok ilyen hülye. Leginkább ösztönlény. Sajnos vagy szerencsére. Mindkettőre volt példa. Ne gondold, hogy nem küzdök ezzel. Kifulladásig.

Évtizedekig harcoltam azért, hogy tartozzak valahová, pontosabban egy bizonyos közeghez. Miközben sorban állva a befogadásban bizakodtam, jöttem rá, hogy szándékosan löktem ki saját magam onnan.

Ma már nem akarok beilleszkedni. Ide biztosan nem. És csodák csodájára elértem arra a szintre, hogy büszke vagyok a kívülállóságomra. De az ide vezető útba, vagyis a felismerésbe, belepusztultam.

És most nem kezdem el magyarázni, mi a jobb: kívülállónak lenni vagy betagozódni. Ezt mindenki döntse el saját maga. Nincs baj azzal, ha tartozni akarsz valakikhez. Lehet, hogy neked arra van szükséged. Én azokhoz beszélek most, akik nem találják a helyüket, akik úgy érzik, a labirintusból mindig, mindenki kitalál, csak ők nem, akikre kikerekedett szemmel ufóként néznek, akiket szándékosan taszít ki az a közeg, amely a leginkább elfogadónak vallja magát.

Én ilyen vagyok. Ezt kellett tudomásul vennem, ezzel kellett megbékélnem az elmúlt években, és önmagam elfogadását sikerként könyvelem el.

Az én közösségemre még nem találtam rá. Szívemből mondom, szeretném. Most még magányos farkasként töröm az utam. Rendszeresen dolgozom csapatban, és szeretek másokkal közösen létrehozni egy-egy alkotást. Viszont nem akarok már ahhoz a közeghez tartozni, amelynek a kegyeiért sok éven át küzdöttem. Erről még lesz szó, hisz ez egy nagyon komoly elengedés, munka volt az elmúlt években – ami még sokféle szempontból a mai napig zajlik. Továbbra is dolgozik bennem a megfelelési kényszer, a bizonyítás, az önmarcangolás, a szorongás, és időnként mindez egészen odáig kumulálódik, hogy padlót fogok.

II. fejezet
Az akarat

Sokáig töprenghettem azon, hogy leszülessek-e. A szüleim négy év próbálkozás után már az örökbefogadást tervezgették. Nem csodálom, hogy vacilláltam. Tuti nem volt tiszta a fejem, biztosan kényszerítettek, vagy nem mutatták meg az apró betűs részt a szerződésben. Ha akkor tudom, mi vár rám, biztosan azt mondom: „Köszi, ezt inkább dobjuk.”

Idáig a gondolatkísérlet, mert valójában nem hiszek abban – de tiszteletben tartom, ha más másként gondolkodik erről –, hogy mi választjuk meg, hová akarunk leszületni, és mi dönthetünk arról, milyen utat járunk végig, kvázi hogy fejlődhessünk, miközben épp a fejlődésbe pusztulunk bele.

Ki az barom, aki igent mond a szenvedésre, a megaláztatásra, a kivégzésre, az erőszakra? Mi választjuk meg, hová születünk le… nem is fel. Nem ám! Most vinnyogok hangosan, hiszen ezt így írják a spirituális szakik: leszületünk. Miért le? Miért nem fel? Vagy meg? Nem dobnak a gólyák az égből, könyörgöm. Ezt valaki betépve, módosult tudatállapotban a hasára csapva egyszer valahová feljegyezte, azóta pedig ezt prédikálják.

Eszement dolgokat képesek belénk magyarázni bizonyos spirituális mogulok. Engedd el, Péterfi, van, aki így látja, te másként.

Fiúnak vártak. Nem a szüleim, a nagyszüleim. Az apai ági nagyapám a Hadkiegészítő Parancsnokságnál szolgált. Ez meglátszott az életükön. Otthon is azt gondolta, melóban van. Mi voltunk a kiskatonák, ő meg a parancsnok. Zéró érzelem, katonás rend. Fikarcnyi szeretet szorult csak beléjük nagyanyámmal. Kényszernek éltem meg a náluk töltött időt. Ugrálni nem szabadott a kanapén. Az ebédet némán kellett elfogyasztani, mert az volt a mondás, hogy „Magyar ember evés közben nem beszél.” Hogy honnan tudtam, hogy nagyapám fiú unokát akart és nem lányt? Mert elmondták, és az unokabátyámmal másképp bántak. Ő mindent megkapott, amit csak kért. Bezzeg, amikor én két-három éves koromban kórházba kerültem, és hónapokig súlyos betegen feküdtem egy szanatóriumban, eljöttek ugyan egyszer meglátogatni, de üres kézzel.

Anya évtizedekkel később sírva mesélte, mennyire fájt neki, hogy a látogatásból hazafelé menet kénytelenek voltak megállni a benzinkúton, csak azért, hogy a nagyszüleim vegyenek egy pár csecsebecsét az unokabátyámnak. Máskor ő színes filceket kapott. Én ceruzát, grafitot. Neki volt a hűtőben lefagyasztva málna, amiből én nem ehettem, nekem nem adtak belőle. Amikor elmentek otthonról, titokban loptam belőle, és az ajtó mögött tömtem magamba.

Még most is érzem, hogy fájt a szám a jéghideg málnától, aminek íze sem volt, de én gyűrtem magamba, mert akkor, ott, végre az enyém lehetett, és ez édesebb volt mindennél a lelkemnek.

Amikor édesanyám sütött valami finomságot, tőlünk vitte a nagymamám az unokatestvéreimnek a süteményt, de hozzánk nem sikerült azzal érkeznie. Én olyan csetreseket kaptam az akkori Szovjetunióból, amit látni is förtelem volt, nemhogy vitrinbe tenni őket. Mindeközben a fiú unoka pénzt, paripát, fegyvert zsebelt be. Szegény Apukám hiába volt büszke az elsőszülött lányára, éreztették vele, hogy ez a gyerek selejtes. Hasztalan szavaltam verseket, vittem a kézműves ajándékokat, fújtam kívülről az ezeregy magyar népmese mindegyikét. Levegőnek néztek. Így indultam. Csoda, hogy bajom lett önmagammal, amikor már gyerekként is hiába küzdöttem, nem tudtam megfelelni?

Az óvodában én voltam mindig a mesemondó. Egyfolytában verseket, meséket mondtam. A kör közepén pöffeszkedve, az anyai nagyanyáméknál pedig egy fejre állított hokedliben. Igen, ez volt az én egyedi színpadom. Itt az első unoka voltam, imádat vett körül.

Bárkinek, bármikor produkáltam magam. Felfordítottam a színpadom és csak meséltem, hiszen akkoriban én voltam a nagyapáméknál a fő attrakció két fröccs és egy pálesz között, de nem volt ellenemre, sőt. Imádtak, én pedig fürödtem a szeretetükben. Ugrálhattam a szénakazalban, a csatornában lubickolhattam, a vályogvetési sárban hemperegtem, a padláson kutattam, a fán bunkert építettem, lovagoltam, csirkéket etettem, szabad voltam, örültek nekem, a kislánynak. Az anyai nagyszülőknél dicsért mindenki, brillíroztam, fergeteges show-t csináltam a tésztagyárban a nagymamám kolléganőinek a lisztes zsákok tetején.

„Nem csoda, hogy műsorvezető lett” – szerintem ezt gondoljátok most jó sokan. Szerintem pedig nagyon is csoda, mert én alapjában véve egy introvertált ember vagyok, és nem szeretek szerepelni.

Tele van az életem kettősséggel. Ez az egyik. Nem akarok középpontban lenni, mégis keresem a nyilvánosságot. Inkább csak szeretnék közvetíteni valamit, mondhatni hídként funkcionálni. Nem show-műsorok nagyasszonyaként szerepelni, hanem riporterként, filmkészítőként tevékenykedni. Soha nem voltam annyira előtérben, mégis küzdök azért, hogy a munkáim ott legyenek.

Nem én vagyok a fontos, nem a személyem, hanem a munkáim, ami persze nélkülem nem létezne. Volt, aki azzal talált meg, hogy amikor képernyőn vagyok, akkor a haj, a ruha, a külső milyen fontos szerepet játszik a megjelenésemben. Nos, ezzel áldottak meg a szüleim, így nézek ki, ilyen a hajam, és miért nézzek ki szarul a képernyőn, ha egyszer nem vagyok toplák. Csak azért, mert mások úgy gondolják? Na, ezen már túl vagyok.

Az akarom volt a gyerekkori szókészletem legfontabb eleme. Hároméves korom körül mindenre az volt a válaszom, hogy „Akarom!”. Akartam a rágógumit, akartam az új ruhát, akartam mindent. „Nem akarom, szeretném” – javított ki a családom. Ma már tudom, még mindig csattogós lepkét tologatnék, ha megmaradtam volna a szeretnémnél…

Az erős szituációk azért belém égtek ebből a korszakból. Baromi idegesítő lehetett és kétségbeejtő is, amikor egy cipőboltban földhöz vágtam magam, és ordítani kezdtem, ugyanis az óvó nénimnek akartam cipőt választani, nem anyának. Miért akar egy gyerek az óvó nénijének cipőt? Mert Anikó néni nem szarral gurigázott. Megbabonázott, és rávett arra – a kedvence voltam a csoportban a cseresznye jelemmel –, hogy bárhová megyünk, vigyek neki ajándékot. Ezért képes voltam a cipőboltban toporzékolni, mert teljesíteni akartam a kívánságát. A szeretetének ára volt, én pedig akartam azt, vágytam rá.

Nem vagyok szakember, de biztosan van különbség aközött, hogy valaki megfelelésből akar, mint ebben az esetben én, vagy azért akar felmászni egy fára, mert hajtja a kíváncsiság, és látni akarja, hogy képes-e rá. Én mindent is akartam. Épp most olvastam egy Vekerdy-írást a Nők Lapjában, ami az előbbi történetre reflektál: „Éppen ez az az életkor, amikor a gyerek magát »az akarásban« gyakorolja. Dackorszak. Akar az akarásért. A gyerek tulajdonképpen egyetért a felnőttel abban, amiről megkérdezték, és pontosan fejezi ki, amit érez, amit belső állapotaiból, indulataiból érzékel: akarom!”

Édesanyám biztosan szégyellte magát, hisz én rendszeresen használtam az akarom szót, és azonnal ki is javított, hogy nem úgy mondjuk: „Szeretném… Így mondjuk, kicsim.”

Ha nem javít ki, vajon mit gondolnak majd mások: „Ez a Judit milyen neveletlen. Követelőző ez a gyerek.” Ő is csak egy udvarias kiscsajt akart belőlem faragni. Végül sikerült. Csak ő nem láthatja.

Le kell törni a gyerek szarvát, ő nem irányíthat – ez van a szülőkben, mondja Vekerdy, aki hozzáteszi, a gyerek nem attól lesz jól nevelt, hogy nem akarhat. „Az úgynevezett »jólneveltség« – akármit is értsünk ezen – a kölcsönös és folyamatos kommunikációban alakulhat ki, amelyben a gyerek finom érzékelésre tesz szert az emberi viszonylatokban, és bármilyen hihetetlen, »magától« is tudni fogja, hogy mikor, kivel, mit lehet és mit nem. […] Ami fontos, az nem a szavakon múlik, az akarat megtörése pedig az alattvalóvá nevelés fontos eszköze, vagyis el kell dönteni, alattvalót vagy öntudatos, a valósághoz ragaszkodó embert akarunk-e nevelni a gyerekből.”

Akarom. Ambivalens érzések melegágya a szó maga. Kötődöm hozzá, nem is kérdés, de taszít is. Én bizonyítani akartam. Világ életemben. Mások meg nem akarták, hogy akarjak.

Háborúztam eleget magammal és persze mások akaratával. Idővel elengedtem. Nem mindig és nem mindent. Sokszor belehaltam. Csak azért, hogy megfeleljek. Legbelül viszont kapaszkodtam, küzdöttem, ragaszkodtam az akaratomhoz, és ma már kimondhatom, ez az erő húzott ki mindig is a legmélyebb bugyraimból. Csendben akartam. Fulladva. Izzadva. Alázva. Leírva. De rohadtul akartam. Ma már nem titkolom az akaratom. Az arcom harap, a szemem izzik, az ütőerem duzzad, és nem tudok mellébeszélni vagy úgy tenni, hogy nem akarom.

Egész életemben próbáltak megtörni. Ha veszélyes vagy a partneredre – legyen akár szó párkapcsolati vagy munkahelyi kapcsolatról –, csak úgy tud likvidálni, ha maga alá rendel. Még most is nagyon sok fájdalmas emlék él bennem az ilyen történések miatt, sokszor zokogok emiatt a pszichológusomnál.

Más a munka és más a privátszféra, azaz, ha érzelmileg bevonódom a történetbe és szorosan kapcsolódom a másik félhez. Ez utóbbinál képes vagyok feladni egy ponton túl az elveimet, csak hogy másnak jó legyen, ne érjen véget egy barátság, ne hagyjon el a szerelmem, vagy ne szakadjon el a rokoni szál. A béke kedvéért felemelem a kezem és hátralépek.

Édesanyám halála után alakult ez így az életemben, és a terápiám legmélyebb rettenetében jöttem rá a miértekre, az összefüggésekre. Nem játszom a barátságokkal, a szerelmekkel, nem dobálom azokat. Harcolok értük egy szintig, mindent beleadva. Mert tudom, mit jelent végleg elveszíteni valakit.

Fáj, ha azt látom, piti ügyek miatt szakítanak párok, valami félreértés kapcsán nem beszélnek barátok, rokonok hátat fordítanak egymásnak. Én ilyen meccsekbe már nem megyek bele. Aki menni akar, azt nem tartom vissza, menjen, de ha van lehetőség, küzdök.

Viszont van egy határ. Egy bizonyos ponton túl már nem tűrök tovább. Azon a bizonyos ponton, ahol méltánytalanná válik a helyzet, megállok, kiszenvedem a vélt vagy valós sérelmeket, fájdalmakat, kiizzadom a mérget, ami gyilkol, és főnix madárként éledek újra. Ne kérdezd, hogyan és miképp jön el ez a bizonyos fordulópont, én magam sem tudom a nyitját. Csak azt tudom, hogy onnantól kezdve nincs apelláta, kiállok magamért, az elveimért, az igazamért, de ott, akkor, annak a történetnek nem szokott szép vége lenni. Mert a hazugság nem válik igazzá, a gonoszból nem lesz jó, csak azért, mert elfogadják.

Az a barátság vagy párkapcsolat nem jó és nem lesz erős, amelyben nincsenek konfliktusok. Ezekben a kapcsolatokban pedig megfelelési kényszer van, elfojtás, ki nem mondott, nyomasztó érzetek. Az egészséges kapcsolatban van egy határ, vannak határok. Hiszen vannak vágyak, igények, akaratok, és bizony el kell fogadni – már ha egy egészséges kapcsolatot akarunk. Aki nem felnőtt, az a konfliktushelyzetből kimenekül. Aki kérdez, azt az érteni vágyás hajtja. Aki a megoldást keresi, az tesz, dolgozik, vizsgál és összegez. Majd megy tovább. Tanuljuk egymást, magunkat, csak így lehet fejlődni, másban nem hiszek.

Tojáshéjon lépkedésben, a felszínes létben nem tudok élni. A meggyőződésem és az igazságérzetem forró lávaként iramodik, ha azt érzi, ömlenie kell.

Tetszik vagy sem, engem az akarom csipkedett bolhaként egész életemben. Nem engedte, hogy nyugton üljek, csak vitt és vitt tovább. Hogy hová, ez már megítélés kérdése. De többnyire nem engedtem el, amit kitűztem célként, pedig folyamatosan mondogatták, rágták a fülemet, könyörögtek, de én nem engedtem el a szakmám, és vagyok, ahol vagyok, vagyok, aki vagyok.

Egy csodás pályát jártam be eddig, és most is azt mondják, amit már korábban is, hogy dobjam a médiát. De én most sem fogok kiszállni belőle.

Nem azért, mert annyira imádom, hanem mert ehhez értek, van érzékem az emberek nyelvén szólni, és bár belerohadok a jelenlegi állapotokba, azt érzem, van még mit csinálnom, még ha azt kínkeservesen érem is el. Talán egyszer majd kifizetődik. Talán majd meghálálja az élet, értékel. Ja, nem. A naivitásom néha megviccel. Nem lesz ilyen. Így és ezzel kell beérnem. Ebből kell kihoznom, amire képes vagyok, és ezt az elfogadást kell gyakorolnom időről időre. Ebből – hogy még most is maradok a szakmámban – talán látni, hogy a végsőkig képes vagyok kitartani. Nem az elismerésért csinálom, nem is a pénzért, nem is bizonyításul, és nem is a legjobb műsorvezető díjáért. Na, ez utóbbi tényleg egy vicc.

Tényleg van egy iszonyatosan nehezen viselhető küldetéstudatom. Változtatni viszont a mai médiakörnyezet pusztulását látva muszáj ahhoz, hogy megéljek. Nem is kérdés.

A forgatásokat nem hagyom, amíg egy kis fűszál van a Mount Everesten – nem az Alföldön, ahol könnyebben letéphetném, nem, nem –, azt én megragadom.

A fűszálat most is, ahogy mindig, én magam ültettem, de még nem elég erős, hogy belekapaszkodhassak. Még locsolni kell.

Van, aki szerint sehol nem tartok. A karrierem nem karrier, a fejlődésem nem fejlődés és az eredményem nem eredmény. Igen, én is így láttam sokszor magam, és van, hogy még most is kínoznak ezek az önostorozó paradigmák. Lesz róluk szó bőven ebben a könyvben, hiszen kiderült az önismereti terápián, hogy nagyon benézem önmagam.

Amit másban erénynek tartok, magamban nem, amit máson szépnek találok, magamon nem, amiért mást megdicsérek, magamat becsmérlem, amit másban elismerek, magamban kritizálom. Én magam vagyok a legnagyobb ellenségem. De ha nem a torz tükröt nézem, hanem a terapeutám vezet a szembenézés útján, akkor lehet, hogy némi elégedettség is megjelenik bennem.

Talán ez lesz a legnagyobb meccsem. Győzni magammal szemben. És ebben az akaratom most kulcsfontosságú szerepet játszik, nélküle elvesznék. Az akaratomnak sokat köszönhetek, de sírba is visz. Áldás és átok egyszerre.

Az egyik általános iskolai barátnőm nemrég felvette velem a kapcsolatot, és elmesélt egy történetet, ami benne még ma is, több mint harminc év távlatából, elevenen él. A Sikerszféra című műsorom kapcsán írta, hogy milyen büszke rám, mert megvalósítottam önmagam, és elértem, amiről gyerekkoromban beszéltem.

Állítólag másodikos koromban az öltözőben azt mondtam az osztálytársnőmnek, hogy nekünk, nőknek, arra kell törekednünk, hogyha lenézünk a lábunk elé, akkor a hasunk ne takarja el a lábfejünket.

Hangosan felröhögtem, amikor ezt most elolvastam. Nem emlékszem, hogy ennyire tudatos kis csibe lettem volna. A nyolcéves, sportimádó Juditka lehet, hogy tényleg ilyen volt, mégis, a mostani énem ezt el sem tudja képzelni az akkori önmagáról. Szörnyű ezt felismerni. Vajon mennyi mindent irthattak ki belőlem és én is saját magamból?

Most felálltam. Megnéztem. Nincs útban a hasam. Teljesítettem a kicsi én elvárásait. Törekedni kell, nem is kétség, de baromira nem létszükséglet. Tyű, milyen sokan büszkék lennének ezekre a ki-kivillanó kockákra. Én pedig arra vágyom, hogy ne lássam tőle a testem. Nem akarom a kockákat, pocakot szeretnék és vágyom… nagyon vágyom…

A másik világmegváltó bölcsességem pedig egy irodalomóra után hangzott el. Mégpedig az, hogy nagy dolgokra készülök az életben, és ezeket megvalósítom majd, csak figyeljenek. Ruhákat terveztem, verseket írtam, ezerrel sportoltam, de nem rémlik, hogy a világmegváltás szerepelt volna a terveim között, az meg pláne nem, hogy ismert ember vagy tévés legyek...

Általános iskolában gyűlöltem a reciprokokat, imádtam a történelmet, rajongtam a sportért. A kézilabda mentette meg az életemet és segített a túlélésben. Ötödikes koromban már pályán voltam, és a legjobb akartam lenni.

Mindennap edzés, egy idő után napi kettő, de ha valaki ebben nő fel, ez válik természetessé. Bennem volt a bizonyítási vágy, nem is kérdés. A versenyszellem függővé tesz, a küzdés előre visz, a siker drog, aminek azóta is a megszállottja vagyok. Viszont jó lenne már nem küzdve és harcolva, vért izzadva eredményeket elérni, csak olyan lazán. Félvállról. De úgy nem megy, nagyon nem. Ehhez is egyfajta tehetség kell, ami nekem nincs.

A versenysporttól, a kézilabdától sokat kaptam. Az edzések rendet, fegyelmet tanítottak, megtanultam küzdeni, felállni akkor is, ha nagyon fájt, ha már azt éreztem, nincs tovább. Később azonban az iskolával nem tudtam már összeegyeztetni, és a tanulást választottam, pedig minden vágyam az volt, hogy egy világversenyen a dobogón álljak. Fáj a szívem néha, amikor a himnuszt hallom, de ezért nem bántom magam. Ezért nem.

Az akarat, amit építettem, örököltem, megszereztem, tényleg képes volt a mennybe repíteni és a pokolba hajítani. Nem elégedtem meg a kicsivel. Nem elégedtem meg a félsikerrel. Nem elégedtem meg azzal, ahová mások pozícionálni akartak.

Az osztálytársnőm szerint viszont elszánt voltam, öntudatos, és kifejtette, mennyire büszke rám, ugyanis sikerült megvalósítanom, amit elterveztem. Ezek a sorok sokkoltak, fel sem fogtam, sőt nem is emlékeztem arra, hogy ennyire hittem magamban.

De jó lett volna megtartani, és nem elengedni ezt a magabiztosságot! Hol hagytam el? Vannak sejtéseim.

Látszólag erősnek tűnök, de sebezhető vagyok. Képes vagyok megborulni, nem kicsit. Majd egy nappal később felállni, és buldózerként haladni akár a sziklákon is mezítláb. Aztán két hónapra padlót fogok, verem a fejem a falba, hogy miért ott tartok, ahol, miért üres a fehér lap előttem, amikor a coachingon azt kérik, az eredményeimet írjam össze. Aztán fordul velem a világ, írom ezt a könyvet, és határozottan tudom, hogy hasznos olvasmány lesz. Így is állok hozzá.

Az egyik énemnek van önbizalma, kőkemény kiállása, igazságérzete, erőteljesen képviseli az érdekeit, tudja az értékeit, és nagyon is büszke rá. A másik felem pedig a legkishitűbb ember a földkerekségen, akit, ha porig aláznak is, képes bocsánatot kérni. Aztán, ahogy már írtam, felszívom magam, és beintek annak és aminek kell. Bokszolnak az énjeim. Elszívhatnánk már az a rohadt békepipát.

Általában amúgy a hibákat veszem észre magamon. A manikűr? Ütött-kopott. A hajam? Egy része, épp elöl, töredezett és erősen hullik. A bőröm? A sok pirula hatására szárad és pattanások éktelenkednek a leglátványosabb helyeken a fejemen. A testem? Sportolnom az elmúlt hónapokban nem lehetett, így löttyedt vagyok és kifacsart, az úszógumijaim pedig átbuggyannak az övemen. Csodás. Még valami? Nem is én lennék, ha egyetlen pozitív jelzőt sikerült volna ide bevésnem magamról. A külsőmmel kapcsolatban sem vagyok simogató, pedig én örülnék a legjobban, ha egy-egy apró részletet képes lennék megragadni, hisz a külcsín is ringatásra szorul. A dicséretben még fürdőztem gyerekként, aztán tinédzserkoromtól semmire nem emlékszem a környezetemtől, ami pozitív töltetként növelte volna az önbizalmam.

Izmosodtam, erősödtem, bár magas voltam, a nagymamám örökkön-örökké megjegyezte: „Jól kicombosodtál”. Hanyagul elejtette, én pedig raktároztam. Nem rosszindulatból, csak nem mérte fel, hogy egy-egy odamondás valójában odaszúrást jelentett. Ő ilyen volt. Nem, nem azt mondta, hogy milyen szép izmos a lábam. Nem. „Jól kicombosodtál.” Én pedig azonnal lefagytam, pedig hát kézilabdáztam, volt rá magyarázat, nem lehetett piszkafa virgácsom.

A nyersességet nagyimtól örököltem. Annyira küszködöm ezzel, pedig hát tudom, károkat okozott a jelenléte, mégsem sikerül mindig odafigyelnem egy-egy kritika megfogalmazásakor erre.

Ezzel a kis combosodással kezdődött a testképzavarom, amivel évtizedekig küzdöttem, és mindent megtettem azért, hogy ne legyek izmos-combos, hanem csak szép, hosszú combú. Persze a kézilabda ennek nem kedvezett, és én inkább csak belülről szenvedtem, ugyanis a megjegyzések jöttek és jöttek, én viszont játszani akartam, így muszáj volt elviselnem.

Továbbmegyek. A száznyolcvan centimmel én nem kihúztam, hanem összehúztam magam, hiszen valamiért olyan fiúkat sikerült bevonzanom, akik vagy akkorák voltak, mint én, vagy pár centivel kisebbek. Frusztrálta őket a magasságom. Nem voltam büszke a testemre, szégyelltem.

A férfiak pontosan tudják, hová kell a gyomrost bevinni ahhoz, hogy abból ne tudjál felállni. Húszéves voltam, amikor az akkori párom megállt a benzinkúton, mondván, egy perc. Egy napilappal huppant mellém, letörölhetetlen mosollyal a képén mutatta az újságban az exét. Vagyis az ő hátsóját. Egy strandon kattant a vaku, a lány büszkén pucsított a kamerának. Meg persze az exének, akit azonnal hívott, hogy világsztár lett. A seggével. A pasim büszkén mutatta a képet, tanulmányoztatta velem, micsoda fenék, hangsúlyozta, majd hozzátette, én is gyúrhatnék valami hasonlóra, de ilyen soha nem lesz. Húszéves voltam. Mit gondoltok, mit éreztem akkor, ha ma is tisztán emlékszem a jelenetre?

Szóval nem elég, hogy rá volt büszke, még kegyetlenül belém is rúgott egyet az összehasonlítással. Egy gagyi napilap címlapsegge volt az ő értékelhető teljesítménye. Ne gondoljátok, hogy nem szégyenkezve írom most ezeket a sorokat. Nem miatta, magam miatt. Ugyanis nem küldtem el a picsába. Dehogy. Magamba fordultam, zokogtam, összementem. Ma már tudom, hogy ez a beszólás és az azt követő megnyilvánulások milyen mértékben rombolták az önképem. Évekig nem fordultam meg a tükör előtt, szégyenkeztem, bárhová is mentünk, takartam a hátsómat.

Most jut eszembe, egy darabig modellkedtem is. Egy évet talán. Kifutón is vonultam, de rájöttem, hogy nem az én világom. Azt éreztem, egy húspiacon vagyok. Ebből a korszakból számtalan fotót tartogatok, amelyek Thaiföld meseszép tengerpartjain készültek. Ezeket tágra nyílt szemmel lapoztam nem is olyan régen, rácsodálkoztam az akkori énemre, milyen szép, karcsú lány volt. Azt mondom, tökéletes. De akkor sajnos a körülöttem lévő hangok elhomályosították a magamról alkotott képem, és súlyos önértékelési zavarok közepette vergődtem. Meghallottam minden becsmérlő szót, pedig nem szabadott volna.

Ha akkor van valaki mellettem, aki segít, és elmagyarázza, ez így nem oké, ez nem helyes, nem ezt érdemled, az nem a szeretet jele, ha porig aláznak és a nőiségedben bántanak, akkor ezt a barmot időben elzavarom. Talán a pusztítás nem lett volna ilyen mértékű. De ma már tudom, itt egy gyerekkori trauma miatt, a kétéves énem reagált a csenddel, aki mindent eltűrt, csak szeressék. Aztán bekapcsolt a nőági minta, amit a felmenőimtől hozok, azaz a nőknek mindent el kell viselniük, ne válogassanak, ne legyenek nagy igényeik, ne szóljanak egy megcsalásért, ne merjenek kiállni magukért, sőt érezzék magukat megtisztelve, hogy elviselik őket.